АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

за участю осіб:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача МТСБУ - Чорної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторного ( транспортного) страхового бюро України про визнання недійсним наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Моторного ( транспортного) страхового бюро України про визнання недійсним наказу про звільнення, визнання звільнення незаконним, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Справа № 753/10213/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/14498/2016
Головуючий у суді першої інстанції: В.В.Даниленко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції неправомірно відхилив клопотання про приєднання до матеріалів справи копію рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03.08.2016 року у справ № 753/2130/16-ц за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ про визнання дій, рішень та наказу незаконними, стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_1 після ухвалення Президією МТСБУ рішення про припинення її повноважень на посаді заступника Генерального директора з питань здійснення обов'язкового страхування в Україні 02.07.2015 року не виконувала визначені Статутом службові обов'язки і взагалі не допускалась до офісного приміщення МТСБУ, оскільки дане рішення свідчить про те, що суд першої інстанції визнав, що ОСОБА_1 не виконувала свої службові обов'язки та визнано, що обов'язки виконувались неналежним чином. На її думку, суд першої інстанції повністю проігнорував попередні процедури, які існували щодо її звільнення з посади, які були започатковані відповідачем ще в липні 2015 року, тобто за 10 місяці до моменту прийняття оспорюваних актів, не надав належної оцінки доказам щодо поважності причин її відсутності на робочому місці 21 та 22 березня 2016 року, проігнорував покази надані нею та не надав вірної оцінки доказам щодо її перебування на лікарняному з 23 березня 2016 року у зв'язку із хворобою, що виникла напередодні.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача МТСБУ - Чорна Т.О. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, зазначивши, що позивачем не доведено поважності причин відсутності на роботі 21 та 22 березня 2016 року та не доведено її непрацездатності у вказаний період, не надано доказів порушення вимог закону при її звільненні.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи наказом МТСБ України від 01.08.2013 № 60-о ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного експерта відділу регламентних виплат з внутрішнього страхування департаменту врегулювання та наказом від 21.05.2014 № 48-о переведено на посаду Заступника Генерального Директора з питань здійснення обов'язкового страхування в Україні.

29.04.2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за прогул згідно п.4 ст. 40 КЗпП України відповідно до наказу № 55-о, виданого на виконання рішення Президії МТСБ України від 28.04.2016 (протокол № 381/2016). Підставою для звільнення позивача з роботи стала її відсутність на роботі без поважних причин 21 та 22 березня 2016 року.

Як вбачається із матеріалів справи, відсутність позивача на роботі 21 та 22 березня 2016 року підтверджується службовою запискою від 12.04.2016року, актом службового розслідування від 26 квітня 2016 року, письмовими поясненнями ОСОБА_6 від 15.04.2016 року. Зазначене не заперечується самою ОСОБА_1

ОСОБА_1 в обґрунтування поважності причин відсутності на роботі 21 березня 2016року надала висновок спеціаліста від 21.03.2016 року за підписом та печаткою головного нейрохірурга ОСОБА_7 Олександрівської клінічної лікарні міста Києва, а на підтвердження поважності причин відсутності на роботі 22 березня 2016 року надала довідку КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва від 22.03.2016 року про проходження консультації в лор - лікаря, за підписом лікаря.

Так, відповідно до п.4 ч.1ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. За змістом п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставами для звільнення працівника є його відповідні винні дії, вчинення яких передувало виданню наказу (розпорядження) про припинення трудового договору. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з'ясування поважності причин його відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст.57 ЦПК України.

При цьому відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника.

Колегія судів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо невідповідності наданих ОСОБА_1 довідок вимогам для оформлення документів, які видаються для засвідчення тимчасової непрацездатності працівника, що встановлені положеннями Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, що затверджена наказом МОЗ від 13.11.2001 № 455, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.1, 1.2. Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, що затверджена наказом МОЗ від 13.11.2001 № 455 та зареєстрована Міністерством юстиції України 04.12.2001 № 1005/6196 - тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6.

Зі змісту наданих ОСОБА_1 довідок не вбачається нагальна необхідність проходження нею консультацій лікарів саме у робочі дні 21 та 22 березня 2016 року, а також не підтверджується її непрацездатність та необхідність звільнення від роботи у зазначені дні.

Як вбачається МТСБ України перевірявся факт відвідування ОСОБА_1 лікарів - фахівців, довідки яких вона надала та із відповідей на зроблені запити вбачається, що ОСОБА_6 дійсно зверталась за консультаціями до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва 21 березня 2016 року та до КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва 22 березня 2016 року.

Так, із відповіді Олександрівської клінічної лікарні м. Києва від 21.04.2016 № 944/01 слідує, що ОСОБА_6 знаходилась на консультативному прийомі у головного нейрохірурга ОСОБА_7 з 09:30 год. по 09:50 год. 21 березня 2016 року, за результатами чого їй було видано висновок спеціаліста. Тобто, позивач перебувала у лікаря 20 хвилин, а на роботі в цей день вона була відсутня протягом усього робочого дня.

Із відповіді КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва від 22.04.2016 року № 973 слідує, що ОСОБА_6 дійсно зверталась до лор - лікаря 22.03.2016 року близько 11:00 -13.00 год., за результатами чого їй лор - лікарем було видано довідку довільної форми, яка несе лише інформативний характер. На роботі в цей день після відвідування лікаря (після 13:00 год.) вона також не з'явилась.

Доказів на підтвердження поважності причин її відсутності на роботі 21.03.2016 року після відвідування лікаря (після 9:50 год.) та 22.03.2016 року після 13.00 год. ОСОБА_1 суду першої інстанції не надала, не надала вона таких доказів і суду апеляційної інстанції. Тобто, докази, які б підтверджували непрацездатність позивачки в ці дні, відсутні.

Отже, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що надані ОСОБА_1 довідки не доводять непрацездатність останньої у період 21 та 22 березня 2016 року, а свідчать лише про відвідування нею відповідних закладів охорони здоров'я. Так як, 21 березня 2016 року ОСОБА_1 перебувала у лікаря лише 20 хв., а 22 березня 2016 року вона перебувала у медичному закладі 2 години, та не була позбавлена можливості прийти у ці дні на роботу. Доказів неспроможності вийти на роботу за станом здоров'я 21 та 22 березня 2016 рок ОСОБА_1 суду першої інстанції не надала, таких доказів не було надано нею і під час перегляду рішення апеляційною інстанцією.

Посилання ОСОБА_1 на наявність листка непрацездатності виданого їй 23 березня 2016 року МЦ ТОВ «МК «Столиця» як на підставу поважності причин відсутності на роботі у період 21 та 22 березня 2016 року колегія суддів оцінює критично, оскільки дані посилання є безпідставними та необґрунтованими, так як даний листок непрацездатності не свідчить про те, що ОСОБА_1 захворіла 23 березня 2016 року хворобою, яка виникла у неї 21 та 22 березня 2016 року і що саме через цю хворобу вона зверталась до лікарів 21 та 22 березня 2016 року. Якщо б позивач була непрацездатною уже 21.03.2016 року їй було б видано лікарем, якого вона відвідала лист непрацездатності, або вона мала отримати такий лист непрацездатності у відповідній поліклініці за місцем свого проживання, але ОСОБА_1 цього зроблено не було. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 скоїла прогул 21 та 22 березня 2016 року і тому була звільна з роботи.

Посилання у апеляційній скарзі на невиконання відповідачем рішення Президії МТСБ України від 02.07.2015 року відхиляються колегією суддів як необґрунтовані з наступних підстав.

Як вбачається зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 рішення Президії МТСБУ № 356/2015 від 02.07.2015 року не є предметом спору, позивач посилається на нього як на підставу здійснення з боку відповідача дій щодо її звільнення з роботи. Проте не заявляє будь - яких вимог щодо визнання його незаконним, тощо.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем дотримано при звільненні ОСОБА_1 з роботи вимоги КЗпП України та порядок звільнення передбачений Статутом МТСБУ, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що на виконання вимог статті 147 КзпП України відповідачем витребувано письмові пояснення у ОСОБА_6, що надані нею 15.04.2016 року. Звільнення ОСОБА_6 погоджено з Профспілковим комітетом 26.04.2016 року та розгляд відповідного подання відбувся на засіданні профспілкового комітету 28 квітня 2016 року у присутності позивача.

28 квітня 2016 року первинною профспілковою організацією МТСБ України прийнято рішення, яке оформлено протоколом розширеного засідання профспілкового комітету від 28 квітня 2016 року за № 13/16 про надання згоди на звільнення ОСОБА_6 з роботи в МТСБ України на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що з наказом МТСБУ від 29.04.2016 року № 55-о про звільнення з роботи ОСОБА_6 ознайомлена у день звільнення, про що свідчить її підпис на наказі.

Відповідно до п.8.4. Статуту відповідача посада, яку займала ОСОБА_1, входить до складу Дирекції Бюро.

Відповідно до п.п. в) п.8.3.2. Статуту питання призначення та звільнення Директора й інших членів Дирекції Бюро відноситься до компетенції Президії Бюро.

Звільнення ОСОБА_6 відбулось на підставі рішення Президії МТСБУ від 28.04.2016 (протокол № 381/2016), згідно з п.1.3. якого Генерального Директора МТСБУ зобов'язано видати наказ про звільнення ОСОБА_6 та провести відповідний розрахунок з нею.

Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що рішення Президії МТСБУ від 28.04.2016 (протокол № 381/2016), на виконання якого видавався оспорюваний наказ, ОСОБА_1 не оспорюється, вимог щодо визнання його незаконним ОСОБА_1 не заявляла.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо безпідставного відхилення судом клопотання про приєднання до матеріалів справи копії рішення суду від 03.08.2016 року у справ № 753/2130/16-ц за позовом ОСОБА_1 до МТСБУ про визнання дій, рішень та наказу незаконними, стягнення недоплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, оскільки зазначене рішення на той час не набрало законної сили і не могло бути допустимим доказом по справі. За клопотанням представника позивача суд апеляційної інстанції долучив вказане рішення суду до матеріалів справи (воно набрало законної сили 08.11.2016 року). Даним рішенням суду відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову, обставини встановлені вказаним рішенням суду не спростовують висновків суду першої інстанції викладених в рішенні суду від 13.10.2016 року.

Не підлягали задоволенню і позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, оскільки вони є похідними від вимог про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Твердження ОСОБА_1 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вона посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: