Справа № 748/2285/15-ц Провадження № 22-ц/795/1596/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Кухта В. О. Доповідач - Шевченко В. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіШевченка В.М.
суддів:Лакізи Г.П., Скрипки А.А.
при секретарі:Покладі Д.В.
за участю:позивача ОСОБА_5 та її представника адвоката Кутукова С.О., представника відповідача Голована О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігова, третя особа - ОСОБА_8, про зобов'язання провести розрахунок, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати дане рішення суду, крім частини щодо відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, та ухвалити нове рішення про задоволення позову, крім вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_5 вважає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права і не дослідженням всіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що до суми середнього заробітку стягнутого за рішенням суду за незаконне звільнення не входила виплата премії до 8 березня та допомога на оздоровлення, бо ці виплати здійснюються один раз на рік, а середній заробіток не має нічого спільного з преміями та іншими виплатами.

ОСОБА_5 зазначає, що Положенням про преміювання та колективному договорі КЕВ не встановлено вичерпний перелік премій, наказу про обмеження виплати премії до 8 Березня начальником КЕВ видано не було, щодо виплати допомоги на оздоровлення, то дана виплата передбачена положеннями п. 7.4 колективного договору КЕВ, а тому повинна виплачуватись всім працівникам без винятку і тому КЕВ зобов»язане їй виплатити допомогу на оздоровлення за 2014 рік.

З огляду на наведене, ОСОБА_5 вважає що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права і зокрема положення ст. ст.116,235 КЗпП України та колективного договору.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням вимог закону і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

По справі встановлено, що відповідно до витягу із наказу начальника Квартирно-експлуатаційного відділу м. Чернігів (по стройовій частині) № 124 від 08 липня 2015 року ОСОБА_5, сторожа матеріального складу, за угодою сторін п.1ст.36 КЗпП України звільнено з посади з 12 липня 2015 року з виплатою грошової компенсації за 3 календарних дні невикористаної основної відпустки за період роботи з 01.06.2015 р. по 12.07.2015 р. (а.с.97).

Як зазначає в позові ОСОБА_5, під час її звільнення з займаної посади відповідачем не було виплачено всіх належних їй сум та не проведено повного розрахунку як це передбачено ст.116 КЗпП України, а тому вона просила стягнути з КЕВ м. Чернігова на її користь не виплачену премію до 8 березня за 2014-2015 р.р., матеріальну допомогу на оздоровлення до відпустки за 2014 р., компенсацію за 6 днів роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13.07.2015 р., та 10000 грн. у відшкодування понесеної моральної шкоди.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Чернігівського районного суду від 18.03.2015 р. позивача було поновлено на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 10.10.2014 р по 23.10.2014 р. та з 27.10.2014 р. по 18.03.2015 р., рішеннями апеляційного суду Чернігівської області від 08.04.2014 та 03.12.2014 р. з відповідача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 01.12.2013 р. по 08.04.2014 р. та з 09.04.2014 р. по 09.10.2014р., стосовно компенсації за 6 днів роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, то позивачка не мала права на виплату даної компенсації після поновлення на роботі у квітні 2015 р., оскільки з 01.01.2015 законодавчо скасовано визначення, як такої, зони посиленого радіоекологічного контролю. Розрахунок з позивачем при звільненні був проведений повністю та належним чином, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.07.2016 р. рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19.11.2015 р. скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки повторний розгляд справи в апеляційному суді відбувається з тих самих підстав які досліджувалися судом касаційної інстанції, апеляційний суд відповідно до положень п.4ст.338 ЦПК України враховує мотиви ухвали суду касаційної інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з доданих до апеляційного суду матеріалів та визнається сторонами, рішення апеляційного суду Чернігівської області від 19 листопада 2015 року за яким стягнуто на користь ОСОБА_5 з КЕЧ м. Чернігова премії до 8 березня за 2014, 2015 роки в сумі 500 грн., матеріальну допомогу на оздоровлення за 2014 рік у сумі 1223 грн. виконано в повному обсязі (ас.249-253).

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Виходячи із змісту ст.116 КЗпП України у день звільнення працівника йому має бути повністю виплачені всі суми, що належать йому від підприємства,установи, організації при звільненні.

КЕВ м. Чернігова є структурним підрозділом Збройних сил України, який повністю фінансується з бюджету.

У п.п.7,8 постанови Пленуму Верхового Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз»яснено, що оскільки відповідно до ст.97 КЗпП форми і системи оплати

праці, норми праці, розцінки, тарифні ставки, схеми посадових

окладів, умови запровадження й розміри надбавок, доплат, премій,

винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних

виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями

самостійно в колективному договорі, а у випадку, коли його не

укладено,- власником або уповноваженим ним органом за погодженням

із профспілковим органом, що представляє інтереси більшості

працівників, або, за його відсутності,- з іншим органом,

уповноваженим на представництво трудовим колективом, з урахуванням

загальних положень законодавства про оплату праці, суд у разі

вирішення спорів з цих питань має з'ясовувати, чи були і як саме

вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому

додержано норм і гарантій, передбачених законодавством,

генеральною й галузевою (регіональною) угодами. При їх

недодержанні застосовуються відповідно норми і гарантії,

передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною)

угодами. Слід також враховувати, що умови та розмір оплати праці

працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету,

визначаються Кабінетом Міністрів України.

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за

підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат

необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено

умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються

зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких

виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і

за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у

проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли

вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи

фінансування.

Відповідно до положень ч.2ст.2 Закону України «Про оплату праці», премії є додатковою заробітною платою за спеціальними системами і положеннями, належать до заохочувальних та компенсаційних виплат.

Виходячи із змісту ст.ст.8,12 Закону України «Про оплату праці» будь-яких державних норм і гарантій щодо преміювання не передбачено, правове регулювання преміювання належить до кола повноважень підприємства.

Відповідно до положень ст.13 Закону України «Про оплату праці», оплата праці працівників установ і організацій, що фінансується з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів у межах асигнувань та інших позабюджетних доходів.

Частина третя ст. 97 КЗпП України тільки зобов»язує власника встановлювати конкретні розміри премій з урахуванням вимог колективного договору, зміст якого повинен відповідати законодавству і угодам.

Відповідно до п.4.3 Умов оплати праці працівників загальних (наскрізних) професій і посад бюджетних військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України 24.01.2006 року № 28 (далі Умови оплати праці) командири військових частин у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, мають право: преміювати працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах коштів на оплату праці.

Згідно з колективним договором прийнятого на загальних зборах трудового колективу квартирно - експлуатаційного відділу протокол №1 від 24.0.3.2011 року, зокрема п.7.4.2 адміністрація має право преміювати працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах коштів на оплату праці, установленого положенням про преміювання, затвердженого наказом начальника КЕВ м. Чернігова.

Положенням про преміювання працівників квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернігова, затвердженого наказом начальника КЕВ м. Чернігів №6 від 04.01.2011 року №6 керівництво квартирно - експлуатаційного відділу має право здійснювати преміювання працівників відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи у межах коштів на оплату праці.

Враховуючи вищевикладене, премія це основний вид додаткової, понад основну заробітну плату, винагороди, яка виплачується працівникам за результатами їх трудової діяльності та виробництва в цілому за показниками та умовами оцінки цих результатів, визначеними підприємством; порядок нарахування та виплати премій регулюється локальними нормативними актами.

Система преміювання КЕВ м. Чернігова визначає коло працівників, на яких поширюється чинність преміальної системи, показники та умови преміювання працівників, які повинні стимулювати сумлінну працю.

На дату винесення наказів начальника КЕВ м. Чернігова №33/адм від 04.03. 2014 року та №37 від 04.03.2015 року про заохочення працівників з нагоди Міжнародного жіночого дня, в яких за досягнуті високі показники в роботі, зразкову трудову дисципліну та з нагоди Міжнародного жіночого дня 8 Березня працівники нагороджувалися грошовою премією(ас.152- 160), ОСОБА_5 фактично не перебувала в трудових відносинах з відповідачем, не знаходилась на робочому місці і не виконувала покладені згідно посадової інструкції обов»язки, і тому вирішуючи питання про преміювання, яке безпосередньо пов»язане з результатами праці, відповідач на основі локального положення про преміювання вирішив питання про заохочення працівників. Тому відсутні підстави для стягнення таких премій з відповідача в примусовому порядку на користь позивача.

При цьому виплата премій "до 8-го Березня" це право начальника Квартирно - експлуатаційного відділу м. Чернігів, ні положенням про преміювання працівників, ні Умовами оплати праці, не передбачено обов»язковості їх виплати всім працівникам відділу.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 у зв»язку із відсутністю наказу начальника про обмеження їй виплати премії має право на отримання зазначеної премії на рівні з іншими працівниками - жінками КЕВ,оскільки це суперечить умовам правового регулювання преміювання.

Щодо посилання ОСОБА_5 в апеляційній скарзі на порушення відповідачем її прав щодо не виплати їй допомоги на оздоровлення при наданні відпустки за 2014 рік, то дані посилання не можуть братись судом апеляційної інстанції до уваги, адже умови та розмір оплати праці працівників установ і організацій, які фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України »Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій надано право у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, надавати працівникам цих установ, закладів та організацій матеріальну допомогу, зокрема на оздоровлення в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Відповідно до положень п. 4.2 Умов оплати праці, командири військових частин у межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, мають право надавати працівникам матеріальну допомогу, у тому числі на оздоровлення, у сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік.

Відповідно до положень п.7.5 Колективного договору, в межах фонду заробітної плати, затвердженого кошторисом на рік, працівникам надається матеріальна допомога, у тому числі на оздоровлення, в розмірі одного посадового окладу на рік.

Таким чином, під час формування фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік для кожного працівника передбачається одна допомога для оздоровлення.

Згідно з ст.48 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов»язання та здійснюють платежі тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами.

Як вбачається з фонду оплати праці працівників (не військовослужбовців) КЕЧ м. Чернігів на 2014 рік матеріальний склад, не передбачено видатків на посаду сторожа матеріального складу, ні працівнику ОСОБА_5.(а.с.140-141).

Згідно з наказом від 04.06.2015 року №97 ОСОБА_5 вибула у щорічну відпустку за період роботи з 01.12.2013 по 31.05.2014, з 01.06.2014 по 31.05.2015, та з 06 червня по 12 липня 2015 року. Виплачено ОСОБА_5 матеріальну допомогу на оздоровлення за 2015 рік у розмірі посадового окладу (ас.96).

Враховуючи те що матеріальна допомога на оздоровлення надається один раз на рік, витрати на надання ще однієї матеріальної допомоги допомоги на оздоровлення ОСОБА_5 не передбачені кошторисом, тому отримати матеріальну допомогу вдруге за рік вона не може. Тому у КЕВ м. Чернігова не було підстав для виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення до відпустки за 2014 рік при її звільненні.

Вимоги ОСОБА_5 щодо стягнення компенсації за 6 днів роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю, не підлягають задоволенню, зважаючи на внесення змін до Закону України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, КЕЧ м. Чернігів при звільненні ОСОБА_5 повністю виплатив їй належні суми із заробітної плати, що належать від відповідача.

У зв»язку з зазначеним, що відповідачем не порушено строків розрахунку при звільнені (ст.116 КЗпП), тому відсутні підстави для відповідальності його перед позивачем за ст.ст.117, 237-1 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлене з додержанням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому скарга підлягає відхиленню, рішення необхідно залишити без змін,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: