АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Куркіній І.В.

за участю осіб:

представника відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору побутового підряду, зобов'язання повернути кошти та стягнення моральної шкоди,-

за апеляційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про розірвання договору побутового підряду, зобов'язання повернути кошти та стягнення моральної шкоди. Розірвано договір індивідуального номеру замовлення 0340 від 22 квітня 2016 року про виготовлення і передачу у власність ПВХ конструкцій, укладений між ОСОБА_2 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 Зобов'язано фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 повернути ОСОБА_2 кошти в сумі 9 800, 00 грн. В стягнення моральної шкоди відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа № 755/9926/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13656/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Л.М.Винниченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду ФОП ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неправильну оцінку доказів, невідповідність рішення суду вимогам ст. 213 ЦПК України, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції при ухваленні рішення послався на ч.2 ст. 867 ЦК України, не врахувавши при цьому зміст Додатку №3 до Постанови КМУ від 19.03.1994 року №172, яким затверджено перелік товарів які не підлягають обміну (поверненню). До такого переліку відносяться погонажні матеріали, скло, нарізане чи розкроєне під розмір, визначений замовником. Вказав, що суд першої інстанції безпідставно не врахував, що на момент звернення позивача до суду замовлені нею ПВХ конструкції знаходилися в процесі виробництва, а тому у відповідача не було можливості зупинити виробничий процес виготовлення замовлення та розірвати договір. Зазначив, що позивач, укладаючи договір, була вільною у своєму виборі, у неї було вдосталь часу для вивчення умов договору та зобов'язаннями сторін за цим договором, що підтверджує поставлений нею підпис у договорі. На його думку, суд першої інстанції ухвалюючи рішення помилково прийняв до уваги доводи позивача про те, що відповідачем повинні були проводитися контрольні заміри вікон на підставі п.3.4. Договору. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення, яке ґрунтується на припущеннях, не врахував, що позивачем не було надано будь - яких доказів на підтвердження жодного істотного порушення умов договору з боку відповідача, натомість безпідставно відхилив доводи надані відповідачем. Звернув увагу на те, що суд не врахував положення ч.2 ст. 651, ч.1 ст. 614 ЦК України та не взяв до уваги, що з його боку було вжито всіх заходів щодо врегулювання даної ситуації мирним шляхом.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 підтримала подану апеляційну скаргу, просила її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялась у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомила, будь - яких заяв, клопотань до суду апеляційної інстанції не надходило. За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за її відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка зазначеної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги ФО - П ОСОБА_3 у прохальній частині просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року, однак фактично наводить доводи щодо оскарження рішення лише в частині задоволення позову, в частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди рішення суду не оскаржується, а тому судом апеляційної інстанції, в цій частині, не перевіряється його законність і обґрунтованість.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання договору підряду та зобов'язання повернути кошти у сумі 9800,00 грн., суд першої інстанції виходив з їх доведеності, обґрунтованості, та ухвалював рішення на підставі ч.2 ст. 651, ч.2. ст.867 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в цій частині, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Частиною першою ст. 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

У відповідності з ч. 1 ст. 843 ЦК України у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення.

Відповідно положень ч. 1 ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно частини 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За нормою ч. 2 ст. 867 ЦК України, замовник має право у будь-який час до здачі йому роботи відмовитися від договору побутового підряду, сплативши підрядникові частину встановленої ціни роботи пропорційно роботі, фактично виконаній до повідомлення про відмову від договору, та відшкодувавши йому витрати, здійснені до цього моменту з метою виконання договору, якщо вони не входять до частини ціни роботи, яка підлягає сплаті. Умови договору, що позбавляють замовника цього права, є нікчемними.

Відповідно ч. 2 ст. 873 ЦК України, робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Як установлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір індивідуального замовлення № 0340, відповідно до умов якого фізична особа-підприємець ОСОБА_3 зобов'язався організувати роботи по виготовленню і передачі у власність ПВХ конструкцій (виробів) вартістю 12 408 грн., а ОСОБА_2 зобов'язалася оплатити та прийняти готові вироби і роботу відповідно умов договору.

ОСОБА_2 на виконання п. 2.2. договору 22.04.2016 року сплатила відповідачеві завдаток у розмірі 9 800, 00 грн.

Як вбачається, ОСОБА_2 відразу після укладення договору 23.04.2016 року та 24.04.2016 року (субота та неділя) намагалася повідомити ОСОБА_3 про розірвання спірного договору, а 25.04.2016 року (понеділок) подала відповідачу заяву про відмову від договору та повернення сплачених коштів, посилаючись на наявність істотно невигідних для неї умов при укладенні цього договору, зокрема, на те, що її не було повідомлено про ту обставину, що сума договору у розмірі 12 408, 00 грн. включає в себе вартість та встановлення ПВХ конструкцій, однак не включає в себе демонтаж дерев'яних рам, вмонтованих шаф та вагонки, якою обшито балкон.

Пунктом 3.4 договору визначено, що у разі, якщо замовник виконує додаткові види робіт (сварка, демонтаж і т.п.), після виконання яких вимагається проведення контрольного заміру для уточнення розмірів, строк передачі у власність замовника виготовлених виробів вважається з моменту проведення контрольного заміру.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги пояснення позивача про те, що на балконі, де мали відповідачем проводитися роботи за укладеним договором наявні біля підвіконня дерев'яна обшивка, а також дві стаціонарно встановлені дерев'яні шафи, без демонтажу яких неможливо встановити пластикові вікна, а тому у подальшому виконавцем повинні були бути зробити контрольні заміри, про що між сторонами спірного договору була стосовно цього домовленість. Дана обставина підтверджується і записами у схемі до Договору (а.с. 9), де зазначається про контрольний замір «Контрол замер !!!».

Доказів на спростування зазначеного ФОП ОСОБА_3 не надав суду першої інстанції, таких доказів не було подано і його представником під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994р., матеріали виготовлені ФОП ОСОБА_3 на виконання умов договору, на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 867 ЦК України умови договору, що позбавляють замовника права відмовитися від договору побутового підряду, є нікчемними.

Постановою Кабінету Міністрів України № 172 від 19 березня 1994р. «Про реалізацію окремих положень Закону України «Про захист прав споживачів», визначений перелік товарів належної якості згідно з додатком № 3, що не підлягають обміну (поверненню), якщо вони не задовольняють споживачів з будь-яких причин, зокрема, скло, нарізане або розкроєне під розмір, визначений покупцем (замовником).

Проте, з наявних у матеріалах справи доказів достеменно вбачається, що ОСОБА_2 вжила всіх необхідних та залежних від неї дій пов'язаних з повідомленням ФОП ОСОБА_3 про розірвання договору підряду, тобто звернулася до відповідача із заявою про анулювання замовлення 25.04.2016 року, що є наступним днем після вихідних, попередньо повідомивши по телефону про відмову від зробленого нею замовлення 23.04.2016 року співробітника відповідача, який зателефонував їй для визначення часу з метою зробити уточнюючі заміри для виготовлення вікон, а відтак підстав вважати, що відповідачем на цей час скло вже було нарізане або розкроєне під розмір, визначений у договорі, не має, а тому колегія суддів вважає, що ФО-П ОСОБА_3 не був позбавлений можливості припинити виконання договору побутового підряду, укладеного з ОСОБА_2

Посилання ФОП ОСОБА_3 на те, що судом неправомірно взято до уваги пояснення позивача та відхилено зазначене ним у запереченнях, колегією суддів оцінюється критично з наступних підстав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено в статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч. 1 ст.64 ЦПК України)

Проте таких доказів на підтвердження зазначеного стороною відповідача суду не надано.

Спростовуються матеріалами справи і посилання ФОП ОСОБА_3 на неврахування судом першої інстанції при ухваленні рішення вимог ч.2 ст. 651 ЦПК України.

Твердження ОСОБА_3 на те, що з його боку було вжито всіх необхідних заходів з метою вирішення спору мирним шляхом відхиляються колегіє суддів як необґрунтовані, оскільки на підтвердження зазначеного відповідачем також не надано жодних належних та допустимих доказів.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору. Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині його оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування в цій частині з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 липня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: