Ухвала іменем україни 05 жовтня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Писаної Т.О., Мазур Л.М., Попович О.В., за участю: ОСОБА_3, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, треті особи: ОСОБА_6, Служба у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні,

за касаційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона із сім'єю користується жилим приміщенням в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 на підставі договору оренди, сплачує комунальні послуги та здійснювала ремонт цих приміщень, однак 26 січня 2015 року вона отримала лист державного виконавця про виселення.

Зазначала, що такі вимоги є незаконними, враховуючи відсутність підстав та відповідного рішення суду про виселення, а тому просила суд зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні жилим приміщенням

У квітні 2015 року ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_3, ОСОБА_6, у власних інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_10, ОСОБА_8, про виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні, посилаючись на те, що ОСОБА_3 разом зі своїми неповнолітніми дітьми та чоловіком проживає в жилих приміщеннях, які за рішенням суду, що набрало законної сили, виділені їй у власність та користування, чим чинить їй перешкоди в користуванні жилими приміщеннями.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 не чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_5 приміщеннями жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м, 1-5 площею 15,2 кв.м,

1-7 площею 9,25 кв.м, 1-8 площею 7,75 кв.м, кухні 1-1 площею 6,4 кв.м та санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з приміщень жилих кімнат 1-3 площею 11,8 кв.м, 1-5 площею 15,2 кв.м, 1-7 площею 9,25 кв.м, 1-8 площею 7,75 кв.м, кухні 1-1 площею

6,4 кв.м та санвузла 1-2 площею 5,0 кв.м будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 -ОСОБА_9, посилаючись на порушення судами попередніх інстанції норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ОСОБА_3 не довела правомірності свого проживання, разом із чоловіком та дітьми у спірних приміщеннях.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій виходили із того, що проживання ОСОБА_3, її малолітніх дітей та чоловіка ОСОБА_6 в приміщеннях, які належать ОСОБА_5, без згоди останньої, є перешкодою ОСОБА_5 у користуванні належними їй приміщеннями та здійснення нею права власності.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що рішенням Святошинського районного суду

м. Києва від 06 листопада 2001 року в порядку поділу спадкового майна визнано за ОСОБА_11 та ОСОБА_5 право власності на будівлю під літерою «Б» площею 57,2 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках по Ѕ; виділено ОСОБА_5 у власність жилі кімнати:

1-3 площею 11,8 кв.м, 1-5 площею 15,2 кв.м, 1-7 площею 9,25 кв.м,

1-8 площею 7,75 кв.м, кухню 1-1 площею 6,4 кв.м та санвузол 1-2 площею

5 кв.м в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1, а також надвірні будівлі - гараж під літерою «Ж».

ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виділено у власність жилі кімнати 1-6 площею 12,5 кв.м 1-4 площею 9,7 кв.м, та прибудову під літерою «А1» в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1, а також надвірні будівлі - сарай під літерою «Е».

27 листопада 2011 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 було укладено договір оренди частини будинку та підсобних приміщень. Відповідно до даного договору ОСОБА_12 передав ОСОБА_6 в строкове платне користування частину приватного будинку і підсобні приміщення (два гаражі) № АДРЕСА_1 строком до

31 грудня 2013 року.

05 грудня 2013 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди частини будинку та підсобних приміщень. Відповідно до даного договору ОСОБА_14 передала ОСОБА_6 в строкове платне користування частину приватного будинку і підсобні приміщення (два гаражі) АДРЕСА_1

Відповідно до п.1.3 договору оренди від 05 грудня 2013 року об'єктом оренди разом з наймачем користуються особи, які проживають разом з нею, а саме: члени родини наймача діти - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, а також її чоловік - ОСОБА_6

При цьому в зазначених договорах оренди не зазначено які саме жилі приміщення передані в оренду.

Відповідно до ч.1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками.

Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (ч. 1 ст. 761 ЦК України).

Згідно ст. 391 ЦК Українивласник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суди першої та апеляційної інстанції виходили із того, що право власності на жилі кімнати

1-3 площею 11,8 кв.м, 1-5 площею 15,2 кв.м, 1-7 площею 9,25 кв.м,

1-8 площею 7,75 кв.м, кухню 1-1 площею 6,4 кв.м та санвузол 1-2 площею

5 кв.м в будинку під літерою «А» по АДРЕСА_1 ОСОБА_5 набула за судовим рішенням в порядку поділу спадкового майна, а тому ще до державної реєстрації свого права власності вона має право витребувати це майно.

З рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада

2001 року вбачається, що не було відокремлено частини приміщення, які передавались в порядку спадкування у власність ОСОБА_5, будинокза адресою: АДРЕСА_1 залишився у спільній частковій власності ОСОБА_11 та ОСОБА_5 (по Ѕ частині у кожного).

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 листопада

2001 року фактично визначено порядок користування будинком, а реальний його поділ не відбувся, оскільки будинок був залишений судом у спільній частковій власності - по Ѕ частині у кожного із співвласників. А відтак з виселенням ОСОБА_3 разом з дітьми ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 з конкретних приміщень, за наявності діючого договору оренди, погодитись неможливо.

Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч. 1

ст. 213 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам не відповідають.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення із порушенням норм матеріального та процесуального права, неповно встановили фактичні обставини справи, та ухвалили рішення з порушенням ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України, а тому судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

Л.М.Мазур

Т.О.Писана

О.В.Попович