Справа № 462/4833/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Каралюс Т.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», директора ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 про визнання дій незаконними, стягнення ненарахованої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, суд

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати дії директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 незаконними, такими, що порушують законодавство про оплату праці, внаслідок яких заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася з порушенням законодавства про оплату праці, визнати дії ЛМКП «Львівтеплоенерго» незаконними, такими, що порушують законодавство про оплату праці, внаслідок чого заробітна плата позивачу нараховувалася та виплачувалася з порушенням законодавства про оплату праці, стягнути з ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 62 794,69 грн., з яких 34 530,33 грн. розмір невиплаченої заробітної плати та 28 264,36 грн. розмір інфляційних втрат та стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що з 2007 р. по 2016 р. він працював у ЛМКП «Львівтеплоеперго» на посаді машиніста котлів котлотурбінного цеху, має 4 розряд /група кваліфікації/. Протягом 2010-2015 рр. відповідач здійснював нарахування заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства про оплату праці, що призвело до отримання ним заробітної плати у значно меншому розмірі. Так, при нарахуванні заробітної плати позивачу відповідач недотримувався умов Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 та 2012-2013 роки; Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; Регіональної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки; Територіальної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднання роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2012-2014 роки, згідно з якими мінімальна тарифна ставка робітника І розряду встановлюється у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом, а також, застосовується коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленої галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду /групи кваліфікації/, який, для позивача, становив в період з липня 2010 року по квітень 2012 року 2,17, а з травня 2012 року по червень 2015 року 1,61 та 1,35. Натомість, відповідачем самостійно встановлювався розмір мінімальної заробітної плати та мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру мінімальної заробітної плати. Враховуючи наведене, просив стягнути на його користь розмір невиплаченої заробітної плати, інфляційних втрат, а також моральну шкоду, що спричинена йому незаконними діями відповідача.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_4, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 02.08.2016 р. /т.1 а.с.84-85/ в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності від 17.09.2015 р. /а.с.81/ в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові заперечення. Додатково зазначала, що накази підприємства про зміни в оплаті праці працівників належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка /схема посадових окладів/ на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів /тарифної сітки/ та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури ОСОБА_2 міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків, про наступні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Крім цього, вказала, що посада позивача не відноситься до переліку посад, вказаних у постанові Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013 р., на яку позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог. Також просить застосувати строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, ухвали провести розгляд справи за відсутності відповідача директора ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3, який в жодне судове засідання не зявився та не забезпечив участь представника, хоча судом були вжиті заходи щодо належного повідомлення сторони про що свідчать повідомлення по вручення поштових відправлень, а також беручи до уваги, що матеріалів справи достатньо для розгляду її по суті та сторони не заперечували про розгляд справи по суті за відсутності відповідача

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді машиніста котлів котлотурбінного цеху з 2007 р. по 2016 р. та йому було присвоєно 4 розряд /групу кваліфікації/, що підтверджується копією трудової книжки /а.с.65-67/.

Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/.

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/.

Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/.

Згідно із ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими /регіональними/ угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок /окладів/ і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» визначено, що тарифна сітка /схема посадових окладів/ формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці /обсяг робіт/.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Згідно з Тарифною частиною Регіональної угоди між ОСОБА_2 обласною державною адміністрацією, об'єднанням роботодавців та профспілковими об'єднанням Львівської області на 2010-2011 роки встановлено мінімальну тарифну ставку робітника І розряду у розмірі, передбаченому в Галузевій угоді між Міністерством ЖКГ України та ЦК профспілки працівників ЖКГ, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки.

Додатком № 1 до Тарифною частиною Регіональної угоди на 2010-2011 роки встановлено коефіцієнт співвідношень тарифної ставки робітника І розряду за підгалузями та видами робіт до встановленого галузевою угодою мінімальної тарифної ставки робітника І розряду /групи кваліфікації/. Для працівників, зайнятих на роботах по експлуатації устаткування ТЕЦ, даний коефіцієнт становить 1,62.

З матеріалів справи вбачається, що колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки /який діяв до 15.05.2012 р./ та на 2012-2013 роки /який діє і на даний час, що стверджується відповіддю на адвокатський запит від 15.10.2015 р. /а.с.68/ встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ, серед яких вказана посада машиніста котлів.

Позивач ОСОБА_1 працював у ОСОБА_2 міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді машиніста котлів котлотурбінного цеху, йому присвоєно 4 розряд /групу кваліфікації/ та для нього коефіцієнт співвідношень згідно з вказаними колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 становить 2,17 та на 2012 /з травня 2012/ - 2015 роки/ 1,35.

Також, даним додатком визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна заробітна плата х 1,2 х коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт.

Додатком № 2 до Тарифної частини Територіальної угоди на 2012-2014 роки встановлено єдину сітку міжрозрядних тарифних коефіцієнтів по підгалузях житлово-комунального господарства, згідно з якою наведений коефіцієнт для працівників 4 розряду становить 1,35.

Згідно п. 16.2 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою /регіональною/ угодою.

Як вбачається із долучених до матеріалів справи копій відповідей Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області від 08.10.2013 р. та 17.03.2014 р., проведеними перевірками стану додержання вимог законодавства про працю на ЛМКП «Львівтеплоенерго» виявлено ряд порушень, зокрема факти виплати працівникам заробітної плати у розмірі нижчому, ніж передбачено законодавством України про працю /а.с.32-34, 35-37/.

Крім цього, із долученої до матеріалів справи копії постанови Залізничного районного суду м. Львова від 14.11.2013р., вбачається, що директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема за порушення вимог п.2.2 Генеральної, галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2013 роки, ст. 96,97 КЗпП України та ч.3 ст.6 Закону України «Про оплату праці», щодо розрахування тарифної ставки, чим порушено вимоги ст. 95 КЗпП України, відтак, встановлено, що при розробленні тарифної сітки для робітників виробничих підрозділів на підприємстві встановлено мінімальні годинні тарифні ставки робітників виробничих підрозділів у розмірі меншому ніж встановлений Галузевою угодою на 2010-2012 роки /а.с.43-44/.

Також судом встановлено, що 12.12.2013 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Львівській області було проведено повторну перевірку, за результатами якої встановлено невиконання припису. Відносно директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 188-6 Кодексу України про адміністративні правопорушення та винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 1003 грн. Штраф був сплачений у 10-дений термін /а.с.35-37/.

Із долученої до матеріалів справи копії окремої ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 26.02.2015 року, вбачається, що ЛМКП «Львівтеплоенерго» не дотримується умов колективного договору, а саме п. 16.1 Колективного договору на 2012-2013 роки та п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2011 роки та п. 2 Територіальної угоди на 2012-2014 роки в частині визначення тарифної ставки /а.с.45-46/.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, вищевказаними судовими рішеннями від 14.11.2013 року та 26.02.2015 року встановлено порушення відповідачем вимог законодавства про оплату праці в період 2010-2015 років в частині визначення розміру тарифної ставки. Отже, ця обставина не потребує додаткового доведення.

Як вбачається із поданого позивачем розрахунку, внаслідок порушення відповідачем законодавства про оплату праці, позивачем недоотримана заробітна плата на загальну суму 34 530 гривень 33 коп.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування зробленого позивачем розрахунку щодо невиплаченої заробітної плати.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 34 530 гривень 33 копійки підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги про визнання дій ЛМКП «Львівтеплоенерго» та його директора ОСОБА_3 незаконними та такими, що порушують законодавство про оплату праці, не можуть бути задоволені, оскільки обраний позивачем спосіб захисту, не передбачений законодавством, зокрема статтею 16 ЦПК України.

Що стосується позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, то суд виходив з наступного.

Згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» /далі Закон/, індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці.

Крім цього, із змісту ст. 4 Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації. Подальша індексація споживчих цін для індексації грошових доходів населення починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації. Підвищення грошових доходів населення у звязку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

У ст. 3 Закону вказано, що індекс споживчих цін обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Відповідно до абзацу пятого пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає.

Отже, індексації підлягає лише частина заробітної плати, яка дорівнює прожитковому мінімуму у випадку, якщо індекс споживчих цін перевищив поріг індексації.

Як вбачається з поданих позивачем копій розрахункових листів, ЛМКП «Львівтеплоенерго» проводило індексацію заробітної плати позивача відповідно до вищевказаних вимог законодавства, зокрема Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Однак, незважаючи на те, що у мотивувальній частині позовної заяви позивач обґрунтовує свої вимоги Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», однією з позовних вимог є стягнення на його користь розміру інфляційних втрат.

Виходячи з розрахунку позивача та його формули, яка включає в себе суму боргу у виді недорахованої заробітної плати за конкретний місяць та сукупний індекс інфляції за весь період прострочення після виникнення заборгованості, останній обраховує індексацію за правилами ст. 625 ЦК України.

У звязку із наведеним, суд враховує, що інфляційні втрати та індексація грошових доходів населення не є тотожними поняттями, оскільки мають різну природу та різний механізм нарахування.

Так, при розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції слід керуватися ст. 625 ЦК України, яка визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Згідно Постанови Верховного Суду України під час розгляду цивільної справи № 6-2759цс15 від 20.01.2016р. до трудових правовідносин відповідальність, передбачена ст. 625 ЦК України не застосовується.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовна вимога про стягнення інфляційних втрат на суму ненарахованої заробітної плати не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд виходив з наступного.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган відшкодовує працівнику моральну шкоду у випадку, якщо з його вини були порушені законні права працівника, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний звязок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина. Даний перелік обставин визнаний загальними, так як його наявність необхідна у всіх випадках відшкодування шкоди.

Позивач ОСОБА_1 не надав суду жодних доказів в підтвердження вимоги щодо стягнення на його користь моральної шкоди. Крім цього, не вказав в чому полягають його моральні страждання, втрата нормальних життєвих звязків, або у чому полягали його додаткові зусилля для організації свого життя.

Відтак, позовна вимога щодо стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення за недоведеністю.

Разом з тим, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Під час звернення до суду позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати обґрунтовані та підлягають задоволенню, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 43, 129 Конституції України, ст.96, 97, 233, 234, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», суд

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 заборгованість по невиплаченій заробітній платі в розмірі 34 530 (тридцять чотири тисячі пятсот тридцять) гривень 33 копійки.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський