АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою через представника ОСОБА_2, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними додаткових угод до договору позики та договорів купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и л а :

у січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просив визнати недійсними додаткові угоди до договору позики від 03.12.2014 року, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 24.12.2014 року, 23.02.2015 року, 31.03.2015 року та 05.05.2015 року, та визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладені 20.11.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, та 11.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Справа № 753/1543/16-ц Апеляційне провадження: 22-ц-796/14488/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Трусова Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
В обґрунтування позову зазначав, що він як чоловік позичальника ОСОБА_4 надавав згоду на укладення договору позики, проте згоди на укладення додаткових угод до цього договору, якими змінена валюта позики, він не надавав. Крім того вказав, що укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договір іпотеки передбачав право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь - якій особі-покупцеві, і ОСОБА_3 цим правом скористався, продавши предмет іпотеки ОСОБА_5 Однак ОСОБА_3 порушив встановлений п. 5.3.1. договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» порядок повідомлення іпотекодавця про намір укласти такий договір. Внаслідок цих порушень та порушень нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ціна продажу предмета іпотеки була значно нижчою за звичайні ціни на цей вид майна. Оскільки ОСОБА_5 набув квартиру у власність за недійсним правочином, є недійсним і договір, укладений між ним та ОСОБА_6

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03.10.2016 року у позові відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що ним було надано згоду на укладення договору позики у розмірі 604 400 грн. та договір іпотеки забезпечував зобов`язання на цю суму, а додатковими угодами, укладеними без його згоди збільшено розмір позики. Суд не надав належної оцінки висновку ДП «Українське бюро лінгвістичних експертиз НАН України» № 056/166 від 22.04.2016 року, листу Головного управління юстиції у м. Києві від 29.12.2015 року № Б-5229 та безпідставно не врахував, що іпотекодержатель не повідомив письмово іпотекодавця про намір укласти договір купівлі - продажу предмета іпотеки, було порушено порядок погодження ціни продажу. Тому договір укладено з порушенням п. 5.3.1 договору іпотеки, ст. 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 2.7, 2.8, 2.11, 2.13 розділу 2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Крім того, суд не врахував, що на час укладення договору між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на спірну квартиру було накладено арешт.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_9 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20.09.2008 року.

03.12.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем у позику позичальнику коштів в розмірі 604 400 грн., що еквівалентно 40 000 дол. США, які позичальник зобов'язався повернути до 12-00 год. ранку 03.01.2015 року.

На підставі договору поруки від 03.12.2014 рок поручитель ОСОБА_1 поручився перед кредитором ОСОБА_3 за виконання позичальником ОСОБА_4, усіх зобов'язань, що виникли з договору позики.

В цей же день ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого на забезпечення виконання договору позики іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 заставною вартістю 982 150 грн., що еквівалентно 65 000 дол. США.

Договір іпотеки укладався за згодою чоловіка іпотекодавця ОСОБА_1 і був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 3167.

Додатковою угодою до договору позики від 24.12.2014 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 626 468 грн., а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03.02.2015 року.

Додатковою угодою від 23.02.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 1 114 400 грн., та перенесли строк повернення позичальником позики на 03.04.2015 року.

Додатковою угодою від 31.03.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 937 600 грн., та перенесли строк повернення позичальником позики на 03.05.2015 року.

Додатковою угодою від 05.05.2015 року сторони погодили, що заборгованість по договору позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 845 280 грн., а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03.06.2015 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2015 року ОСОБА_3 здійснив продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_5 за ціною 1 235 491 грн.

11.02.2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до умов якого продаж здійснено за 1 507 000 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обставин, які б давали підстави вважати, що зміст укладених додаткових угод порушує право або цивільний інтерес позивача не встановлено, а в частині вимог про визнання договорів купівлі - продажу недійсними позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 цього ж Кодексу якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Сторони у договорі позики визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті 40 000 доларів США. У додаткових угодах сторони визначили суму зобов`язань у гривні на час укладення цих додаткових угод та змінили строк виконання зобов`язання до 03.06.2015 року, проте еквівалент зобов`язання в іноземній валюті не змінювався та будь - які додаткові витрати у зв`язку із зміною строку повернення боргу не встановлювалися.

Оскільки за умовами договору позики позичальник мав повернути у гривнях суму позики, яка б у еквіваленті до іноземних валюти складала 40 000 доларів США, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що додатковими угодами до договору позики розмір зобов`язання не збільшувався.

У договорі іпотеки також зазначений грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті 40 000 доларів США.

Відповідно до п. 5.2.9 договору іпотеки задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення суми на погашення заборгованості за основним договором. У п. 2.1 договору іпотеки сторони визначили вартість предмета іпотеки у 982 150 грн., що еквівалентно 65 000 доларів США.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у судовому порядку підлягає захисту порушене, невизнане або оспорюване право особи.

У апеляційній скарзі як на порушення свого права при продажу предмета іпотеки позивач посилається на те, що сторони не узгодили ціну продажу та такий продаж вчинено за заниженою ціною. Проте будь - яких доказів на підтвердження зазначених обставин позивач не надав. До того ж згідно з договором іпотеки позивач не є стороною цього договору.

У заяві - вимозі від 26.06.2015 року, яка направлена позичальнику, яка є одночасно іпотекодавцем ОСОБА_4 позикодавець ОСОБА_3 зазначив як розмір заборгованості так і те, що у разі незадоволенні вимоги про погашення боргу буде діяти згідно з п. 5.2.9 договору іпотеки, в тому числі щодо продажу предмета іпотеки.

Питання відшкодування іпотекодержателем збитків, завданих внаслідок продажу предмета іпотеки позивачем не заявлялося, доказів не подавалося та дане питання не було предметом розгляду у цій справі. Як вказувалося вище згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі - продажу предмета іпотеки є підставою відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків, проте зазначені обставини не є підставою для визнання договору купівлі - продажу недійсним.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що неналежне повідомлення щодо наміру вчинити договір купівлі - продажу предмету іпотеки є підставою для визнання такого договору недійсним суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги про те, що на час укладення договору купівлі - продажу спірної квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на зазначену квартиру ухвалою суду було накладено арешт спростовуються матеріалами справи, оскільки арешт на спірну квартиру було накладено ухвалою суду від 09.06.2016 року (а.с. 205 т. 1), тоді як договір укладено 11.02.2016 року (а.с. 65 т. 1). Крім того, позивач не є стороною даного договору .

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді