Справа № 344/9154/15-ц
Провадження № 2/344/1335/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 29/09/2008 р. АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом за №4893. 12/12/2011 р. між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено договір відступлення права вимоги за договором іпотеки. Про укладення вказаного договору відповідачка дізналась в червні 2015 року із листа на ім`я позивачки та ОСОБА_2, які перебувають в шлюбі надійшла вимога. Позивачка не надавала своєму чоловікові нотаріальну згоду на укладення спірного договору, спірне майно вважає спільною власністю подружжя. Позивачка просила суд визнати недійсним договір іпотеки від 29/08/2008 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О.В. за №4893.

02/11/2015 р. позивачка подала заяву про збільшення позову, в якій просила визнати недійсним договір іпотеки від 16/12/2005 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. №3657 з тих самих підстав.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала позов з підстав, що в ньому зазначені. Також представник надала суду пояснення про те, що ОСОБА_2 не отримав нотаріально посвідчену згоду позивачки на укладення спірних договорів, позивачка вважає спірне майно спільною власністю із ОСОБА_2

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 визнав позов та надав пояснення про те, що його дружина не надала йому нотаріально посвідчену згоду на укладення спірних договорів.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив позов з тих підстав, що відповідно до постанови Верховного Суду України №6-1912цс15 не надання згоди позивачкою не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки щодо забезпечення виконання зобов`язань з кредитного договору.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10/11/2005 р. власником квартири АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_2.

Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно від 22/11/2005 р. єдиним власником квартири АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності від 10/11/2005 р., виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, зареєстровано ОСОБА_2

29/09/2008 р. АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого відповідачу надано позику на суму 50000 доларів США.

В додатку №1 до вказаного договору сторони погодили графік погашення кредиту.

29/09/2008 р. АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яким забезпечено виконання зобов`язання за кредитним договором сторін від 29/09/2008 р.

Технічний паспорт на спірну квартиру видано на ім`я ОСОБА_2

Відповідно до свідоцтва про шлюб №427033 позивачка та ОСОБА_2 уклали шлюб 11/06/1993 року.

16/12/2005 р. АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яким забезпечили виконання зобов`язання за договором №576/493-05 від 16/12/2005 р. та за додатковою угодою про встановлення овердрафту №493ovr-101 від 16/12/2005 р., відповідно до якого ОСОБА_2 отримав позику на суму 38000 доларів США.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків).

На час набуття спірної квартири ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10/11/2005 р. приватизовані квартири одному з подружжя належали на праві особистої приватної власності та не входили до спільної власності подружжя.Відповідно до постанови Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року Закон № 2913-VI не має зворотної дії в часі і не може бути застосований до спірних правовідносин.

Позивачем не враховано, що положенням ст. 57 СК України приватизовані квартири визнавалась спільною сумісною власністю виключно протягом часу з 09/02/2011 р. по 13/06/2012 р.

Із вказаних підстав спірна квартира також не підлягала віднесенню до сумісної власності подружжя.

В свою чергу відповідно до п. 1. ст. 64 ЦК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому приватизація квартир здійснюється за спільними заявами осіб, які мають право на приватизацію відповідної квартири.

Отже у разі набуття спірного майна у спільну власність позивачки та відповідача ОСОБА_2 це підлягало зазначенню у правовстановлюючому документі на спірну квартиру про те, що воно набувається в спільну власність позивачки та відповідача ОСОБА_2

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак саме на припущенні позивачки про її сумісну власність та відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру засновано вказаний позов.

При цьому обставина спільної сумісної власності позивачки та відповідача ОСОБА_2 на спірну квартиру не підтверджується ні державною реєстрацією речових прав, ні правовим регулюванням спірних відносин на час їх виникнення.

Відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

Відповідно до ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову.

Письмової заяви про зміну підстав позову позивач суду не подав.

Так само жодного доказу на підтвердження тієї обставини, що на момент укладення спірного договору право на користування спірним приміщенням належало неповнолітнім дітям сторони суду не надали. Так само сторони не надали суду докази того, що будь-які неповнолітні особи на даний час володіють правом на користування спірним майном та будуть позбавлені такого права внаслідок вирішення даного спору.

Також 27 січня 2016 року ухвалено постанову Верховного Суду України, в якій висловлено правову позицію у справі за № 6-1912цс15 та зазначено, що відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України від 5 червня 2003 рок № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

В судовому засіданні жодна зі сторін не надала суду докази того, що обидва і ОСОБА_2, і АКІБ «Укрсиббанк» діяли недоросовісно зокрема, що АКІБ «Укрсиббанк» знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Так АКІБ «Укрсиббанк» не міг і не повинен був знати, що ОСОБА_2 володіє спірною квартирою в частках з іншими особами, або придбав спірну квартиру за умов, що однозначно б вказували на права будь-яких третіх осіб.

Так само відповідно до ст.ст. 182, 210 ЦК України та положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час придбання спірної квартири було передбачено виникнення речових прав на підставі відповідної державної реєстрації таких прав.

В свою чергу речові права на спірну квартиру зареєстровано виключно на ім`я ОСОБА_2 А відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В:

в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ТОВ «Кей-Колект», ПАТ «Укрсиббанк» про визнання недійсними договору іпотеки від 29/08/2008 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дорошенко О.В. за №4893 та договору іпотеки від 16/12/2005 р. між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. №3657, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський