Справа № 143/1432/15-ц Провадження № 22-ц/772/1424/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 48Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Нікушина В.П., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: опікунська рада виконкому Борщагівської сільської ради Погребищенського району Вінницької області, Служба у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації Вінницької області, про відібрання малолітньої дитини та повернення її батькові за попереднім місцем проживання,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 26 лютого 1994 року до 02 квітня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 У шлюбі в них народилося четверо дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У червні 2014 року відповідач залишила дітей проживати разом з ним, а сама переїхала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 жовтня 2014 року визначено місце проживання доньки ОСОБА_5, сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_7 разом з ним в селі Борщагівка Погребищенського району Вінницької області.

Рішенням цього ж суду від 12 травня 2015 року стягнуто з відповідача на його користь аліменти на утримання дітей у розмірі ? частки її заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

18 березня 2015 року опікунська рад Борщагівської сільської ради (рішення № 1) та 24 березня 2015 року районна комісія з питань захисту прав дитини Погребищенської районної державної адміністрації (рішення № 2) вирішили надати можливість ОСОБА_3 спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, в тому числі забирати дітей на вихідні дні та шкільні канікули по місцю її проживання.

Посилаючись на те, що 29 травня 2015 року відповідач забрала на канікули малолітню доньку ОСОБА_7 до свого місця проживання і у визначений термін не повернула та відмовляється повертати, ОСОБА_2 просив відібрати його доньку у відповідача і повернути її за попереднім місцем проживання.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Представник виконкому Борщагівської сільської ради Погребищенського району ОСОБА_9 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Служба у справах дітей Погребищенської районної державної адміністрації надіслала заяву про розгляд справи без її представника

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із інтересів самої малолітньої дитини та врахував особливі потреби дитини повязані з її віком та те, що дитині більш необхідна материнська турбота і піклування, яку відповідач може надати та надає своїй малолітній дитині, що у свою чергу не позбавляє права позивача приймати участь у вихованні доньки, а дітей які залишилися проживати із ОСОБА_2, у спілкуванні із сестрою.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Обґрунтовуючи позовні вимога ОСОБА_2 зазначав, що всупереч рішення суду, відповідач самочинно, без його згоди, змінила місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_7 шляхом неповернення дитини за попереднім місцем її проживання після літніх шкільних канікул.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Ураховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, частин 7, 8 статті 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення (стаття 161 СК України).

Відповідно до частини першої статті 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоровя або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

У відповідних положеннях Конвенції Організації Обєднаних Націй про права дитини 1989 року, що 27 лютого 1991 року набула чинності для України, зазначено:

- в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

- держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів ( стаття 3).

У статті 5 визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обовязки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сімї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Статтею 9 визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім зацікавленим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

У статті 12 зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матірю.

Отже, головним критерієм при визначенні місця проживання дітей, є інтереси дитини, які повинні переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі Гофман проти Німеччини від 11 жовтня 2001 року). Разом з тим, той із батьків, який не проживає з дитиною, повинен мати можливість підтримувати регулярні контакти з нею, має право на відвідування (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ельсгольц проти Німеччини від 13 липня 2000 року).

Судом установлено, що з 26 лютого 1994 року до 02 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народилося четверо дітей: син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 01 жовтня 2014 року визначено місце проживання доньки ОСОБА_8, сина ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_7 разом з ним в селі Борщагівка Погребищенського району Вінницької області.

18 березня 2015 року опікунська рад Борщагівської сільської ради (рішення № 1) та 24 березня 2015 року районна комісія з питань захисту прав дитини Погребищенської районної державної адміністрації (рішення № 2) вирішили надати можливість ОСОБА_3 спілкуватися з дітьми та приймати участь у їх вихованні, в тому числі забирати дітей на вихідні дні та шкільні канікули по місцю її проживання.

Рішенням районної комісії з питань захисту прав дитини Погребищенської районної державної адміністрації № 1 від 18 серпня 2015 року визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, 10 жовтня 2007 року, сімю матері ОСОБА_3, жительки м. Погребище, вулиця Київська, 40/5. При цьому позивач був присутній на засіданні комісії.

Ця обставина сторонами визнається, а тому, відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_3 від 19 квітня 2015 року встановлено, що у квартирі, яка належить ОСОБА_10, чоловіку відповідача, створені достатні та прийнятні умови для розвитку, утримання та виховання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.65).

Відповідно до довідки про доходи від 23 листопада 2015 року за № 1032, чоловік відповідачки ОСОБА_10 працює водієм у ТОВ ПК «Зоря Поділля» та отримує регулярний дохід. Відповідач проходить стажування на посаді продавця в магазині «Секонд-хенд», після закінчення терміну перебування на обліку в Погребищенському районному центрі зайнятості.

Позивач з січня 2015 року не працює.

Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 07 грудня 2015 року встановлено, що матеріальні та житлово-побутові умови проживання його сімї задовільні (а.с.59).

Опитана в присутності спеціаліста психолога малолітня ОСОБА_7 пояснила, що проживає і хоче проживати разом з матірю.

Те, що дитина бажає проживати з матірю підтверджено показаннями свідків допитаних у судовому засіданні.

Також судом вірно встановлено, що малолітня дитина проживає разом з матірю, яка приділяє їй більшу увагу та турботу про неї.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних звязків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно памятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (див. рішення у справі Йохансен, зазначеній вище, п. 78; рішення у справі «Кернз проти Франції», заява N 35991/04, п. 79, від 10 січня 2008 року; та у справі Р. і Х., зазначеній вище, п. п. 73 та 81). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вірно встановив, що змінивши місце проживання дитини, відповідач діяла не самочинно, а відповідно до рішень органів державної влади щодо спілкування та виховання дітей, а також визначення місця проживання малолітньої дитини (рішення районної комісії з питань захисту прав дитини Погребищенської районної державної адміністрації №2 від 24 березня 2015 року та № 1 від 18 серпня 2015 року).

Ураховуючи викладене та юридичну природу спірних правовідносин, під час вирішення питання щодо місця подальшого проживання дитини, зокрема відібрання малолітньої дитини від одного з батьків, у якого вона проживає, суд повно встановив всі обставини, якими обґрунтовувались вимоги й заперечення сторін; врахував малолітній вік дитини, повно, всебічно, обєктивно зясував та належним чином перевірив, чи не стане для дитини психотравмуючим фактором зміна звичних для неї умов життя та кола оточуючих близьких людей, за відсутності в матеріалах справи даних про наявність у позивача належного контакту з дитиною та її прихильності до нього.

При цьому колегія суддів зазначає, що повернення дитини за попереднім місцем проживання може стати для дитини психотравмуючим фактором, з огляду на зміну звичних для неї умов життя (навчання в іншій школі) та кола оточуючих близьких людей, а також ураховує особливі потреби дитини повязані з її віком та те, що дитині більш необхідна материнська турбота і піклування, яку відповідач може надати та надає своїй малолітній дитині, що у свою чергу не позбавляє права позивача приймати участь у вихованні доньки.

Також колегія суддів зважає на те, що відповідно до приписів статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Доводи позивача про те, що рішення районної комісії з питань захисту прав дитини, як консультативно-дорадчого органу, Погребищенської районної державної адміністрації № 1 від 18 серпня 2015 року, що сприяло протиправній поведінці відповідача, не створює будь-яких правових наслідків, колегія суддів не приймає до уваги, так як комісія з питань захисту прав дитини діє відповідно до Типового Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 і є консультативно-дорадчим органом, що утворюється головою районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради.

Комісія у своїй діяльності керується Конституцією України, Сімейним і Цивільним кодексами України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», «Про охорону дитинства», «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні станови для дітей», «Про освіту», «Про соціальні послуги», Конвенцією ООН про права дитини, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, іншими нормативно-правовими актами, а також положенням про неї, розробленим відповідно до цього Положення.

Основним завданням комісії є сприяння забезпеченню реалізації прав дитини на життя, охорону здоровя, освіту, соціальний захист, сімейне виховання та всебічний розвиток.

Комісія відповідно до покладених на неї завдань розглядає питання у тому числі про вирішення спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини

Відповідно до пункту 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, повязаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, під час розвязання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обовязків матері та батька щодо дитини. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоровя дитини та інші обставини, що мають істотне значення.

На підставі пункту 72 зазначеного Порядку районна комісія з питань захисту прав дитини прийняла рішення визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_7 сімю її матері.

При цьому рішення цього органу позивачем оскаржене не було.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_11

Судді: /підпис/ ОСОБА_12

/підпис/ ОСОБА_13

Згідно з оригіналом: