Справа № 317/1929/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2015 р. м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: Нікітіна В.В.

при секретарі: Московкіній І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за уточненим позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пахар» (третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Запорізька регіональна філія Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру») про визнання договору оренди землі недійсним та зобовязання укласти додаткову угоду,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дана» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пахар» про визнання недійсним договору оренди землі та зобовязання укласти додаткову угоду.

Третьою особою на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, в первісній позовній заяві зазначено Головне Державне земельне агентство у Запорізькій області.

Позовна заява обґрунтована наступним.

18 січня 2008 р. між ТОВ «Дана» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди землі строком на 5 років з моменту його державної реєстрації.

Оскільки вказаний договір було зареєстровано у ЗРФ ЦДЗК 10 липня 2008 р., кінцевий строк його дії 10 липня 2013 р.

У 2010 році орендодавець ОСОБА_3 померла. Оскільки спадщину за нею прийняли відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1, ТОВ «Дана» продовжувало належним чином виконувати свої зобовязання за договором і виплачувало орендну плату відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які її приймали.

Після спливу строку дії договору оренди (10 липня 2013 р.), позивач продовжував відкрито та безперешкодно використовувати вищезазначену орендовану ділянку, сплачував ПДВ за 2013 рік від реалізації готової продукції, зібраної зі вказаної земельної ділянки.

Протягом місяця після закінчення строку дії договору (10 липня 2013 року) позивач не отримував від відповідачів будь-яких листів про відмову в його поновленні.

10 березня 2013 року ОСОБА_2 підписала з позивачем договір оренди ? частини земельної ділянки, який не було зареєстровано через не оформлення ОСОБА_2 спадкових документів.

25 жовтня 2010 року ТОВ «Дана» направило на адресу відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 лист про продовження дії договору оренди землі з дорученням трьох примірників додаткової угоди.

Через те, що у позивача не збереглись фіскальні чеки до вказаного відправлення, його було направлено повторно 12 червня 2015 року.

До теперішнього часу відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не вчинили жодних дій для підписання вказаної додаткової угоди.

Також позивачу стало відомо про те, що між відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_1 з одного боку та відповідачем ТОВ «Пахар» з іншого було укладено договір оренди спірної земельної ділянки, який було зареєстровано. За актом приймання-передачі, при цьому, земельна ділянка відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не передавалась, отже не могла бути передана ними відповідачу ТОВ «Пахар».

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 4/1 від 03 вересня 2013 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_1 з однієї сторони та відповідачем ТОВ «Пахар» з іншої; визнати за ТОВ «Дана» право користування спірною земельною ділянкою; визнати договір оренди землі, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Дана» поновленим на строк до 10 липня 2018 року та зобовязати відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинити дії щодо укладання додаткової угоди про поновлення дії договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Дана», на строк до 10 липня 2018 року.

Судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Під час судового розгляду справи позивачем уточнено позовні вимоги замінено третю особу на стороні відповідачів, що не заявляє самостійних вимог на предмет позову з Головного Державного земельного агентства у Запорізькій області на Запорізьку регіональну філію Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру». Предмет та підстава позову, рівно як і обсяг позовних вимог, позивачем не змінювались.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та представник відповідача ТОВ «Пахар» подали до суду письмові заперечення проти позову.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та представник відповідача ТОВ «Пахар» в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, вказаних у письмових запереченнях, долучених ними до матеріалів справи.

Зазначили, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки після закінчення договору оренди з ТОВ «Дана» відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не отримували від позивача жодних повідомлень про продовження дії договору оренди земельної ділянки. Таке повідомлення було отримано ними вже у 2015 році коли вже діяв договір оренди землі, укладений ними з ТОВ «Пахар».

Договір оренди земельної ділянки, який уклали 03 вересня 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_1 з ТОВ «Пахар», укладений у встановленому законом порядку, з дотриманням всіх необхідних умов та пройшов державну реєстрацію.

На підставі викладеного, представники відповідачів просили суд відмовити у задоволенні позову.

Третя особа Запорізьку регіональна філія Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» свого представника до суду не направив. Пояснень або заперечень щодо предмета позову суду не надав.

Суд, вислухавши представників сторін та дослідивши подані докази, прийшов до наступних висновків.

В матеріалах справи міститься копія договору оренди земельної ділянки площею 4,89 га, яка знаходиться на території Балабинської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Договір укладено 18 січня 2008 року між власником вказаної земельної ділянки ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дана» на строк пять років. Зареєстровано вказаний договір в ЗРФ ЦДЗК 10 липня 2008 р. (а.с. 8-10, том 1).

Згідно п. 9 зазначеного договору оренди орендна плата вноситься у грошовому еквіваленті на момент укладання договору 1200 грн., у натуральному вигляді у розмірі 1500 кг зерна на рік, щорічно, але не пізніше 20-го грудня поточного року. Річна орендна плата не є меншою, ніж 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки.

Відповідно до п. 11 договору оренди орендна плата вноситься у грошовій формі один раз на рік до 20 числа першого місяця за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця.

Відповідно до п. 37 договору оренди дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи орендаря.

Згідно п. 40 договору оренди перехід права власності на орендовану земельної ділянки до другої, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору.

Згідно п. 43 договору оренди він набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації.

Даний договір оренди зареєстрований у ЗРФ ЦДЗК, про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 10 липня 2008 р. за № 57.

Актом визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 18 січня 2008 р. визначено межі земельної ділянки площею 4,89 га. Земельна ділянка закріплена 4 межовими знаками, які передані під охорону орендарю земельної ділянки (а.с. 12, том 1).

18 січня 2008 р. сторонами договору оренди складено акт прийому-передачі обєкта оренди, в якому описано характеристики земельної ділянки (а.с. 14, том 1).

11 вересня 2010 року ОСОБА_3 померла, а її спадкоємцями стали відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1. До обсягу спадкового майна, отриманого відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спадщину, відноситься земельна ділянка площею 4,8916 га, з кадастровим номером: :02:004:0005, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, видане відповідачу ОСОБА_1 на ? частку вказаної земельної ділянки (а.с. 13, том 1).

Відповідач ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на ? частку вказаної земельної ділянки 16 квітня 2013 року, про що свідчить копія Державного акта про право власності на земельну ділянку Серії ЯИ № 464476 (а.с. 66, том 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобовязується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ч. 2 ст. 792 ЦК України).

Таким законом є Закон України «Про оренду землі», статтею 1 якого встановлено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на час укладення договору оренди) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

За змістом ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Аналізуючи вищенаведені норми, суд дійшов висновку, що договір б/н від 18 січня 2008 р. є укладеним та набрав чинності з моменту державної реєстрації 10 липня 2008 р., а відтак пятирічний строк дії договору, визначений п. 8, слід відраховувати з цієї дати.

Стосовно можливості застосування до спірних правовідносин положень статті 33 Закону України «Про оренду землі», суд дійшов наступних висновків.

Механізм поновлення дії договору оренди за своєю юридичною сутністю є способом реалізації переважного права орендаря, оскільки поновлення орендних відносин з орендодавцем є прерогативою орендаря за поточним договором.

Частинами 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції чинній на момент припинення дії договору оренди від 18 січня 2008 року) визначено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обовязки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобовязаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та обовязкової наявності волевиявлення сторін.

Таким чином, при поновленні договору оренди землі згідно із ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» умови договору можуть бути змінені за згодою сторін з укладенням додаткової угоди. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати чи інших істотних умов договору, передбачених статтею 15 цього Закону, переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обовязки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

У позові позивач ставить питання про поновлення договору оренди виключно на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», при цьому представником позивача у судовому засідання неодноразово наголошувалось на тому, що ТОВ «Дана» розглядає підставу, визначену ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», як самостійну підставу поновлення договору оренди, яка не залежить від виконання (невиконання) інших умов, які визначені у ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі». Також представник позивача наголошував на тому, що звернення до суду не повязане з реалізацією переважного права ТОВ «Дана», оскільки реалізація переважного права врегульована ч.ч. 1-5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Суд вважає помилковим таке розуміння ст. 33 Закону України «Про оренду землі», виходячи з наступного.

Дійсно, ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Частинами 8-9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обовязковому порядку, а відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обовязки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України, матиме місце при укладенні договору оренди:

з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;

у разі недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;

укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю в поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати обєкт оренди для власних потреб.

Зазначене вище неодноразово знаходило своє відображення у правових висновках Верховного суду України.

На виконання ст. 33 Закону України «Про оренду землі» пунктом 8 договору оренди землі сторонами договору оренди землі від 18 січня 2008 р. визначено механізм поновлення договору оренди землі, шляхом попередження про реалізацію переважного права за 90 днів до закінчення дії договору.

Судом встановлено, що позивач за 90 днів до закінчення дії договору до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з приводу поновлення дії договору не звертався. Протилежні твердження представника позивача жодними доказами не підтверджуються та спростовуються листом Запорізької дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 21 серпня 2015 року № 03-21/08 (а.с. 30, том 2).

Позивач направив на адресу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 листи з примірниками додаткових угод до договору від 18 січня 2008 року лише у 2015 році, що підтверджується копіями відповідних документів (а.с. 55-58, том 1).

Суд критично ставиться до посилання представника позивача на підписання відповідачем ОСОБА_2 договору оренди ? частини спірної земельної ділянки (а.с. 59?62, том 1), яке відбулось 15 березня 2013 року, оскільки, як було встановлено судом, вона набула права власності на вказане нерухоме майно лише 16 квітня 2013 року, тобто після підписання нею вказаного документа (а.с. 66, том 1)

Посилаючись в обґрунтування своїх доводів на правові висновки Верховного суду України, представник позивача, на думку суду, допускає їх помилкове тлумачення та не враховує, що ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає продовження користуватися земельною ділянкою, як підставу поновлення договору на той самий строк і на тих самих умовах, після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, саме як відповіді на лист-повідомлення орендаря про поновлення договору оренди землі, поданий у встановлений законом чи договором строк з доданим проектом додаткової угоди. Оскільки ч. 5 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачає місячний строк для надання відповіді, то законодавцем у ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено певний спосіб реалізації прав сторін та одночасно спосіб захисту прав та інтересів орендаря, який дозволяє надати договору статусу поновленого у звязку з мовчазною згодою орендодавця, однак за умови висловлення орендарем наміру скористатись своїм переважним правом, шляхом направлення відповідного повідомлення та додаткової угоди. При цьому, суд звертає увагу, що ст. 33 Закону України «Про оренду землі» вимагає обовязкового укладання додаткової угоди, навіть за умови поновлення дії договору на підставі частини 6 даної статті.

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється, зокрема, в разі закінчення строку на який його було укладено. Аналогічна норма міститься в п. 37 договору оренди земельної ділянки від 18 січня 2008 р.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали правові підстави вважати, що ТОВ «Дана» на власний розсуд розпорядилось своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі, не скориставшись ним. Вказане також дає відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обґрунтовані підстави вважати договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Дана» припиненим з 10 липня 2013 р. у звязку з закінченням строку його дії.

Сам по собі факт продовження після закінчення строку договору оренди користування вищезазначеною земельною ділянкою, що на теперішній час належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1, та відсутність протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, при вищевикладених встановлених судом обставинах, не свідчить про наявність у позивача правових підстав для цього користування.

Надані представником позивача докази сплати ТОВ «Дана» орендної плати за користування земельною ділянкою, що належить відповідачам, протягом 2011-2013 років, самі по собі не спростовують наведених вище висновків, оскільки стосуються саме виконання своїх зобовязань за договором оренди земельної ділянки, та не охоплюються положеннями статті 33 Закону України «Про оренду землі».

Виплата позивачем орендної плати відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у 2013 році сама по собі не доводить фактичного продовження орендних відносин після спливу строку дії договору від 18 січня 2008 року, оскільки вказані суми орендної плати виплачені відповідачам через 10 днів після закінчення строку дії цього договору, як це вбачається з копії відомості від 20 липня 2013 року (а.с. 18, том 1). Відомості про виплату відповідачам орендної плати за період з 21 липня по 31 грудня 2013 року або за більш пізній період позивачем суду не надавались.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом про захист свого порушеного права на визнання договору оренди земельної ділянки поновленим на новий строк, представник ТОВ «Дана» хоча зазначає, що обраний спосіб захисту не повязаний з реалізацією переважного права (ч.ч. 1-5 Закону України «Про оренду землі».

Однак з позовної заяви, окрім іншого вбачається, що орендодавцями не визнається його переважне право, передбачене ст. 33 Закону України «Про оренду землі», унаслідок чого орендодавцями укладено договір оренди цієї самої земельної ділянки з іншим орендарем.

Частиною 4 статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, буде порушене, зокрема, в разі укладення договору оренди з новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

Отже, з огляду на загальні засади цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обовязків сторін (ст.ст. 3, 12-15, 20 ЦК України; ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання орендодавцем права орендаря, передбаченого ст. 33 Закону України «Про оренду землі», на укладення договору оренди земельної ділянки на новий строк таке право підлягає захисту судом за позовом орендаря шляхом визнання недійсним договору оренди цієї самої земельної ділянки, укладеного орендодавцем з іншим орендарем, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Вирішуючи питання щодо недійсності договору № 4/1 від 03 вересня 2013 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з однієї сторони і ТОВ «Пахар» з іншої суд виходить з наступного.

Сторонами оскаржуваного договору оренди земельної ділянки № 4/1 від 03 вересня 2013 р. додержано загальних вимог, необхідних для чинності правочину згідно ст. 203 ЦК України, а відтак, з урахуванням презумпції правомірності правочину, визначеної ст. 204 ЦК України, він є дійсним.

Оскільки факт припинення дії договору оренди від 18 січня 2008 р. унеможливлює для позивача застосування ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» за відсутності на те волі відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1, враховуючи, що вказаний договір автоматично не продовжується, суд не вбачає правових підстав для визнання недійсним договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з однієї сторони і ТОВ «Пахар» з іншої, оскільки договір № 4/1 від 03 вересня 2013 р. не порушує права позивача.

Крім того, суд зауважує, що посилання представника позивача на те, що обраний позивачем спосіб захисту не є способом реалізації свого переважного права на поновлення договору оренди є безпідставними, оскільки спростовуються прохальною частиною позову, який містить вимоги саме до іншого орендаря, і які виходячи з вищенаведеного обґрунтування, є способом захисту саме переважного права.

Також суд враховує, що умови, передбачені договором ОСОБА_2, ОСОБА_1 і ТОВ «Пахар» від 03 вересня 2013 р., є більш вигідними для орендодавця в частині розміру орендної плати (а.с. 8-10, том 1; а.с. 95-97, том 1), а тому позивач необґрунтовано ставить питання про поновлення дії договору від 18 січня 2008 р. як реалізацію свого переважного права на попередніх умовах, що є менш вигідними для орендодавців і не є узгодженими з власниками спірної земельної ділянки.

Крім того, представником відповідача до суду подані докази фактичного користування спірною земельною ділянкою, які суд також враховує при постановленні рішення: договори № 01/11 та 02/11 від 01 листопада 2013 року, укладені між ТОВ «Пахар» та ТОВ НСФ «АТМАСЕМ», предметом яких є надання сільськогосподарських послуг, в тому числі, й на спірній земельній ділянці (а.с. 125, 127 том 1); акти здачі-приймання робіт за вказаним договором (а.с. 126, 128 том 1) та ін. (а.с. 129-144, том 1).

Зазначені докази свідчать про те, що ТОВ «Пахар» протягом тривалого часу здійснювало безперешкодне використання спірної земельної ділянки за відсутності жодних заперечень позивача.

Крім того, суд враховує той факт, що листом від 01 листопада 2013 р. № 31 ТОВ «Дана» з метою недопущення помилкової обробки земельних ділянок запитувало у ТОВ «Пахар» інформацію про земельні ділянки і їх власників, з ким ТОВ «Пахар» уклало договори оренди. Листом № 1-06/11 від 06.11.2013 р. ТОВ «Пахар» надало необхідну інформацію, зокрема щодо укладання договору оренди з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 123, 124 том 1).

Необґрунтованими є також посилання позивача на необхідність повернення ним земельної ділянки власникам за актом прийому-передачі, оскільки статтею 15 Закону України «Про оренду землі» така умова передбачена лише при укладанні договору оренди землі та передачі обєкта оренди орендодавцем орендарю. Оформлення таким актом зворотної передачі земельної ділянки орендарем орендодавцю законодавством, що діяло станом на 10 липня 2013 року, не було передбачено.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що поновлення договору оренди від 18 січня 2008 р., укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ТОВ «Дана» не відбулось, оскільки в судовому засіданні встановлена відсутність всіх необхідних умов для такого поновлення.

Таким чином, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та вважає необхідним відмовити у задоволенні позову.

Керуючись статтями 10, 11, ч. 3 ст. 209, ст. ст. 212-215 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Дана» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Пахар» про визнання договору оренди землі недійсним та зобовязання укласти додаткову угоду залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Запорізький районний суд Запорізької області.

Головуючий суддя В.В. Нікітін