АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Куркіна І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», поданою представником Мезецьким Максимом Сергійовичем

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Стягнуто з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 пеню в розмірі 29671, 64 грн., 3% річних в розмірі 2297, 40 грн., інфляційні витрати у сумі 21705, 00 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа № 752/3693/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/13269/2016
Головуючий у суді першої інстанції: О.О.Колдіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись із рішенням, ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» через свого представника подало апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване рішення змінити, стягнувши з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 3% річних та інфляційні збитки за період прострочення страхової виплати з 13.06.2014року по 19.02.2016 року, а пеню з 20.02.2015 року по 19.02.2016 року, вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи саме в цій частині вимог. Зазначив, що суд не прийняв до увагу ту обставину, що останнім днем виплати страхового відшкодування було 12.06.2014 року, отже прострочення виплати страхового відшкодування почалося не з 10.06.2014року, а з 13.06.2014 року та складає 616 днів. Зазначає, що судом при ухваленні рішення не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме не застосовано ч.2 п.1 ст. 258 ЦК України. Суд задовольняючи вимогу про стягнення пені за період з 10.06.2014 року по 19.02.2016 року не врахував вимогу ст. 258 ЦК України та помилково стягнув пеню за весь період, а не в межах одного року, а саме з 20.02.2015 року по 19.02.2016 року.

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності зазначених осіб, оскільки їх неявка не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Колегія суддів розглянула справу у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх законності, доведеності та обґрунтованості.

Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю не може погодитися, виходячи з наступного.

Так, договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 15.01.2014 р. о 14 год. 30 хв в м. Дніпропетровськ на перехресті вул. Н.Леніна та пл. Десантників, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Джилі» д.н. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1, що належить їй на праві власності.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19.02.2014 р. ОСОБА_6 визнано винним в порушенні правил дорожнього руху та у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність особи, яка була визнана винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди, була застрахована у ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на підставі Полісу № АЕ/ 9487878.

Судом також встановлено, що 14.03.2014 р. позивач подала до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» заяву про виплату страхового відшкодування та всі необхідні документи.

Розмір матеріального збитку, завданий власнику автомобіля НОМЕР_2 без врахування втрати товарної вартості склав 83657,64 грн., що підтверджується висновком експерта № 2001/14/14 від 31.01.2014 р.

Ліміт відповідальності Страховика без врахування франшизи згідно Полісу № АЕ/9487878 складає 49000 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» було сплачено на рахунок ОСОБА_1 страхове відшкодування, яке виплачено частинами у наступні строки: 25.11.2014 р. - 5000 грн., 26.11.2014 р. - 5000 грн., 16.02.2016 р. - 10000 грн., 17.02.2016 р. - 10000 грн., 18.02.2016 р. -10000 грн., 19.02.2016 р. - 9000 грн. та пеню в розмірі 839,71 грн.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Відповідно до ст.29 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Судом було вірно встановлено, що правовідносини між сторонами у даному спорі виникли з приводу відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі договору, укладеного між ПрАТ «УТСК» та власника автомобіля НОМЕР_3 на користь третіх осіб, а відповідачем неналежно було виконано зобов'язання по виплаті страхового відшкодування згідно Полісу № АЕ/9487878 у визначеному розмірі та у визначені законом строки. Факт порушення зобов`язань щодо несвоєчасної сплати грошового зобов'язання та штрафних санкцій за порушення грошового зобов'язання ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» не оспорює, відтак інфляційні збитків, 3% річних та пеня підлягають стягненню з відповідача.

Водночас, висновок суду щодо визначення розміру стягнутих з ПрАТ «УТСК» 3% річних та пені є невірним.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст. 20 Закону України «Про страхування», при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.

Відповідно до положень ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик за наявності документів, передбачених ст.35 зазначеного Закону, повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

За кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки зобов'язання страховиків у разі настання страхового випадку зводиться до здійснення страхової виплати, то таке зобов'язання є грошовим і у разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч.2 ст. 625 ЦК України, зокрема сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, 3% річних від суми боргу за весь час прострочення.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що строк прострочення виплати страхового відшкодування слід відраховувати з 09.06.2014 року, однак такий висновок суду не відповідає обставинам справи та наявним у матеріалах справи доказам.

Так, із матеріалів справи вбачається, що заява про виплату страхового відшкодування була подана ОСОБА_1 14.03.2014 року, а отже останнім днем виплати страхового відшкодування було 12.06.2014 року, а відтак прострочення виплати страхового відшкодування необхідно відраховувати з наступного дня, що передував останньому дню виплати страхового відшкодування, а саме з 13.06.2014 року. А відтак стягненню підлягає 3% річних від простроченої суми виплаченого страхового відшкодування починаючи з 13.06.2014 року по 19.02.2016 року, що відповідно до наявного у матеріалах справи розрахунку складає 2285,32 грн., а не 2297,40 грн. як визначив суд першої інстанції.

Змінюючи розмір 3% річних, колегією суддів взято до уваги наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості наданий позивачем, оскільки він відповідає наявним у матеріалах справи доказам та не заперечується відповідачем.

Щодо доводів апеляційної скарги про незастосування судом вимог ст. 258 ЦК України до вимог позивача про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, колегія суддів зазначає наступне.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Отже, колегія суддів виходячи з правил спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, приходить до висновку, що у даних спірних правовідносинах застосуванню підлягає спеціальний строк позовної давності в один рік щодо позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за період з 20.02.2015 року по 19.02.2016 року.

При визначенні розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів також бере до уваги наданий позивачем розрахунок, оскільки він не заперечується відповідачем та відповідає наявним у матеріалах справи доказам, а відтак розмір пені, що підлягає стягненню становить 19459,79 грн. (а не 29671,64 грн. як визначив суд першої інстанції) з урахуванням вже сплаченої відповідачем пені у розмірі 839,71 грн.

Тому колегія суддів змінює рішення суду в цій частині та зменшує розмір стягнутих 3% річних та пені до вище зазначених сум.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду в частині стягнення суми інфляційних збитків, оскільки вони стягнуті у відповідності до вимог ст.625 ЦК України за період з червня 2014 року по січень 2016 року з урахуванням показника індексу інфляції за жовтень 2015 року (ставка індексу інфляції менше ніж 100%) у зв'язку з порушенням відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо своєчасної виплати страхового відшкодування, у зв'язку із чим було застосовано індекс інфляції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 3 частини першої статті 307 ЦПК України, має право змінити рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції, зменшує суму 3% річних стягнутих з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 з 2297,40 грн. до 2285,32 грн., а також зменшує розмір стягнутої з ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 пені з 29671, 64 грн. до 19459, 79 грн. В іншій частині рішення суду колегія суддів залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.п.1,3 ч.1 ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія», подану представником Мезецьким Максимом Сергійовичем, задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року змінити.

Зменшити суму 3% річних стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 з 2297 (дві тисячі двісті дев'яносто сім) грн. 40 коп. до 2285 (дві тисячі двісті вісімдесят п'ять) грн. 32 коп.

Зменшити розмір стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Українська транспортна страхова компанія» на користь ОСОБА_1 пені з 29671 (двадцять дев'ять тисяч шістсот сімдесят один) грн. 64 коп. до 19459 (дев'ятнадцять тисяч чотириста п'ятдесят дев'ять ) грн. 79 коп.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 липня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: