Справа № 462/4121/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

за участю секретаря Обертас Н.М.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

представників позивачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні нежитловим приміщенням,

встановив:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом, в якому просять усунути відповідача ОСОБА_5 перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нежитловим приміщенням (позначеним під літ. «ІІ» на поверховому плані, складеному бюро технічної інвентаризації) розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м. та площею 7,6 кв.м., розміщеним на восьмому поверсі у житловому будинку №77 по вул.Виговського в м.Львові шляхом зобовязання ОСОБА_5 вивільнити зазначене приміщення від належних йому особистих речей. Свої позовні вимоги мотивують тим, що з 1983 року зареєстровані та проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1. До кухні їхньої квартири безпосередньо прилягає нежитлове приміщення розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м та площею 7,6 кв.м., розміщене на восьмому поверсі у житловому будинку №77 по вул.Виговського в м.Львові. У 2000 році вони за свої кошти провели реконструкцію зазначеного нежитлового приміщення, повністю облаштували для використання у якості підсобного приміщення до своєї квартири. Електроенергія з цього нежитлового приміщення обліковується і оплачується з єдиного лічильника квартири №29. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.11.2015 року за ними визнано право власності на вказане нежитлове приміщення за набувальною давністю. Однак, їхнім сусідом та власником квартири №30 у будинку №77 на вул.Виговського у м.Львові ОСОБА_5 незаконно розміщено його особисті речі у зазначеному нежитловому приміщенні, чим відповідач чинить їм перешкоди у користуванні їхнім нерухомим майном. Такі протиправні дії відповідача перешкоджають їм повною мірою реалізовувати свої правомочності власників, а тому просять усунути перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нежитловим приміщенням.

В судовому засіданні позивачі та їхні представники позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити. При цьому позивачі пояснили, що відповідач силою змусив відати йому ключі від нежитлового приміщення і хоча вони мають дублікат ключів, але фактично доступу туди не мають, оскільки ОСОБА_5 незаконно заставив приміщення своїми речами, серед яких велосипеди, спортивний інвентар, коляски, санки, столи, лавки, вентилятори, речі побутового призначення тощо.

Відповідач у судове засідання не зявилася, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачів проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення позивачів та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Серед способів захисту прав та інтересів особи, визначених ч.2 ст.16 ЦК України, передбачено припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира №29 в будинку ЖБК-148 на вул. Виговського, 77 у м. Львові, у якій проживають ОСОБА_1 і ОСОБА_2, що стверджується реєстраційним посвідченням Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації №2997 від 03 грудня 1992 року (а.с.7).

Відповідно до технічного паспорту Львівського міжміського бюро технічної інвентаризації від 01 грудня 1992 року ОСОБА_1 належить квартира №29 на вул. Виговського, 77 у м. Львові, загальною площею 65,10 кв.м. (а.с.8-9).

Згідно технічного паспорту Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 16 жовтня 2012 року, нежитлове приміщення, прилягає до квартири №29 на вул. Виговського, 77 у м. Львові, позначене на поверховому плані під літ. «ІІ», розміром 07,60 кв.м. (а.с.10).

Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 18.11.2015 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на нежитлове приміщення позначене під літерою «ІІ» на поверховому плані, розміром 02,08х01,75м., 01,89х02,10м. та площею 07,60 кв.м. на вулиці Виговського, 77 у місті Львові за набувальною давністю (а.с.11-12).

На підставі зазначеного судового рішення 10.03.2016 року проведено державну реєстрацію права приватної спільної сумісної власності на нежитлове приміщення під літ. ІІ згідно даних технічного паспорта площею 7,6 кв.м. в м.Львові на вул.Виговського, 77, за ОСОБА_1 та ОСОБА_2; номер запису про право власності: 13740433; реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01 (а.с.15).

Також встановлено, що позивачі облаштували дане приміщення, встановили вхідні двері в таке, які закриваються на ключ, проте власник квартири №30 у будинку №77 на вул.Виговського у м.Львові ОСОБА_5 в травні 2008 року, погрожуючи, силою заволодів ключами від цього приміщення і без законних на це підстав розмістив там свої особисті речі, а саме: велосипеди, спортивний інвентар, коляски, санки, столи, лавки, вентилятори, речі побутового призначення тощо.

Відповідач ОСОБА_5 членом ЖБК №148 не являється, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів від 13.01.1983 року №1 «Про заселення будинку житлово-будівельного кооперативу №148 на вул.В.Терешкової, 77 /будівельний корпус №26/» та «Списком членів житлово-будівельного кооперативу №148 на оформлення ордерів в звязку з заселенням 108-квартирного будинку по вул.В.Терешкової, 77 /будівельний корпус №26/», котрий затверджений рішенням загальних зборів членів ЖБК-148 від 04.01.1983 року та наведений у додатку до зазначеного рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради народних депутатів.

У силу положень ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 35, 36 постанови від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Позивачами надано на виконання вимог ст..ст. 10, 60 ЦПК України належні і допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог, які є достатніми і в своїй сукупності підтверджують те, що відповідач, зайнявши нежитлове приміщення позначене під літерою «ІІ» на поверховому плані, розміром 02,08х01,75м, 01,89х02,10м та площею 07,60 кв.м. на вулиці Виговського, 77 у місті Львові, розмістивши в такому свої особисті речі і фактично не допускаючи туди позивачів, чинить їм перешкоди у користуванні належним їм нерухомим майном.

Враховуючи викладене, суд вважає, що права позивачів, як власників нежитлового приміщення розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м. та площею 7,6 кв.м., розміщеного на восьмому поверсі у житловому будинку №77 по вул.Виговського в м.Львові, порушені, що відповідно до правил ст.391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном за обраним ними способом захисту порушеного права, а відтак позов ґрунтується на законі і його необхідно задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому із відповідача на користь позивачів підлягає стягненню 551,20 грн. судового збору, сплаченого позивачем (а.с.1, 2).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 391 ЦК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди у користуванні належним їм на праві власності нежитловим приміщенням (позначеним під літ. «ІІ» на поверховому плані, складеному бюро технічної інвентаризації 16.10.2012 року) розміром 2,08х1,75+1,89х2,10 м та площею 7,6 кв.м., розміщеним на восьмому поверсі у житловому будинку № 77 по вулиці Виговського в м.Львові, шляхом зобовязання ОСОБА_5 вивільнити зазначене приміщення від належних йому на праві власності його особистих речей.

Стягнути із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 551,20 грн. судових витрат.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене позивачами в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний