Справа № 453/423/14 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/39/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів -Бойко С.М., Мельничук О.Я., секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника апелянта - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,-

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернувся у суд із позовом до відповідача ОСОБА_3, в якому просив стягнути з останнього на свою користь борг за договором позики у розмірі 450 496 грн. 54 коп., який включає в себе 40 300 доларів США основну суму позики, еквівалентну 410 918 грн. 95 коп. (станом на 24.03.2014 року), 36 571 грн. 70 коп. нараховану пеню за 89 днів прострочки виконання зобовязання, 3005 грн. 89 коп. три проценти річних від простроченої суми невиконання зобовязання. Судові витрати просив покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 06.08.2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики № 1, за умовами якого останній одержав у нього у борг 20 300 доларів США, про що, відповідно, складено акт прийняття-передачі грошових коштів від 06.08.2012 року у вказаній сумі. Зазначені грошові кошти відповідач зобовязувався повернути у термін до 25.12.2013 року.

Вказує також на те, що 18.09.2012 року між ним та відповідачем укладено договір позики № 2, за умовами якого останній одержав у нього у борг 20 000 доларів США, про що, відповідно, складено акт прийняття-передачі грошових коштів від 18.09.2012 року у вказаній сумі. Зазначені грошові кошти відповідач також зобовязувався повернути у термін до 25.12.2013 року.

Таким чином, загальна сума позики складала 40 300 доларів США, котра мала бути повернена у термін до 25.12.2013 року.

Зазначає, що відповідач вказаної вище суми позики у визначений термін не повернув і не мав наміру цього робити, мотивуючи тим, що нібито не підписував згадані договори позики, а, відтак, і відсутністю зобовязань за такими.

З огляду на вказане, він був змушений звертатись до суду із даним позовом про стягнення з відповідача зазначеної суми позики у примусовому порядку, а також усіх відшкодувань, передбачених ст. 625 ЦК України у випадку прострочення виконання грошового зобовязання та передбаченої умовами договорів пені у розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 40 300 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 410 918 грн. 95 коп. боргу за договорами позики, пеню у сумі 36 571 грн. 70 коп., три проценти річних від простроченої суми у сумі 3005 грн. 89 коп. та судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору в сумі 3654 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн. 00 коп., а разом 455 150 грн. 54 коп..

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм процесуального права та без належного дослідження обставин, які мають значення для справи.

Вважає, що суд першої інстанції при неповному встановленні обставин, які мають значення для справи, неправильній їх оцінці, зробив помилкові висновки, що апелянт без поважних причин не зявився у судове засідання та ухвалив незаконне рішення. Зазначає, що жодних фінансових зобовязань перед позивачем він не мав, а підписи у документах, які позивач подав для обґрунтування позовних вимог, виконані не ним.

На думку апелянта, вимоги позивача про стягнення боргу за договорами позики можна спростувати, призначивши у справі судову почеркознавчу експертизу, однак він участі у розгляді справи у суді першої інстанції не приймав, у звязку з чим не зміг реалізувати свої права, передбачені ст. 27 ЦПК України, представити належні докази на спростування позовних вимог, у тому числі і скористатись правом на призначення у справі судової почеркознавчої експертизи.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з урахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.06.2012 року сторони уклали договір позики № 1, згідно з яким позивач надав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти у розмірі 20 300 доларів США і які зобовязувався повернути у визначений умовами цього ж договору строк, зокрема не пізніше 25.12.2013 року (п. п. 1.1., 2.2. Договору). Пунктом 3.1. Договору передбачено, що у випадку повної чи часткової несплати заборгованості у визначений термін, відповідач зобовязується сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Сторони також визначили, що до всіх правовідносин, які не врегульовані умовами договору, застосовується чинне законодавство України (п. п. 4.2., 5.3. Договору). У день укладення договору позики № 1, тобто 06.08.2012 року відповідач отримав від позивача у повному обсязі обумовлені таким договором кошти, що стверджується актом прийняття-передачі грошових коштів і підписами сторін у такому.

Встановлено й те, що 18.09.2012 року сторони уклали договір позики № 2, згідно з яким позивач надав, а відповідач прийняв у борг грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США і які зобовязувався повернути у визначений умовами цього ж договору строк, зокрема не пізніше 25.12.2013 року (п. п. 1.1., 2.2. Договору). Пунктом 3.1. Договору передбачено, що у випадку повної чи часткової несплати заборгованості у визначений термін, відповідач зобовязується сплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % від несплаченої суми за кожен день прострочення. Сторони також визначили, що до всіх правовідносин, які не врегульовані умовами договору, застосовується чинне законодавство України (п. п. 4.2., 5.3. Договору). У день укладення договору позики № 2, тобто 18.09.2012 року відповідач отримав від позивача у повному обсязі обумовлені таким договором кошти, що стверджується актом прийняття-передачі грошових коштів і підписами сторін у такому.

Вимоги до укладення договорів позики зазначені у параграфі 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України. Так, за змістом ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що зазначені вище договори позики укладені сторонами з дотриманням вимог, визначених чинним ЦК України, а, відтак, підлягають виконанню сторонами.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог вказаного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, є порушенням зобовязання. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику, у даному випадку грошові кошти, у строки та у порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 зазначеного Кодексу, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, за змістом якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що оскільки відповідач свої зобов`язання за договорами позики щодо повернення грошових коштів у визначений термін не виконав, то позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, сплату пені, яка передбачена договорами позики та три проценти річних від простроченої суми, а відповідач, як позичальник, зобов'язаний повернути позику грошові кошти в розмірі 40 300 доларів США, що в гривневому еквіваленті на момент звернення до суду із позовом згідно довідки, наданої філією «Західне ГРУ» ПАТ КБ «ПриватБанк», становило 410 918,95 грн., пеню у сумі 36 571,70 грн. та три проценти річних від простроченої суми у сумі 3005,89 грн.

Одночасно, виконуючи вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, колегія суддів роз'яснила апелянту у справі його право щодо призначення експертизи для встановлення обставин справи, зокрема, встановлення того факту, чи виконано підпис на договорах позики апелянтом або ж іншою особою і при яких обставинах. Апелянт скористався своїм правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи і таке апеляційним судом було задоволене.

Згідно висновку № 1857/1858 судово-технічної експертизи реквізитів та матеріалів документів за матеріалами даної цивільної справи, складеного експертом Львівського НДІСЕ 11.07.2016 року, підписи на вказаних вище договорах позики та актах прийняття-передачі грошових коштів від імені сторін виконані поверх друкованого тексту, пастами для кулькових ручок синьо-фіолетового кольору, однаковими за складом барвників; ознак монтажу немає. Встановити абсолютний час виконання друкованих текстів згаданих документів та підписів сторін у них не видається можливим.

Згідно висновку № 1856 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами даної цивільної справи, складеного експертом Львівського НДІСЕ 18.07.2016 року, підписи від імені відповідача на вказаних вище договорах позики та актах прийняття-передачі грошових коштів виконані самим відповідачем.

За наведених вище обставин, колегія суддів приходить до переконання про недоведеність відповідачем факту непідписання ним укладених з позивачем договорів позики та актів приймання-передачі на їх підставі грошових коштів, а, відтак, і неодержання грошових коштів у вигляді позики, як про це вказувалося відповідачем у поданій апеляційній скарзі.

Сам договір позики в судовому порядку не оспорюється, що визнається сторонами, тому підстав для проведення додаткових експертиз колегія суддів не знайшла.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване заочне рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування заочного рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_5