Ухвала

іменем україни

13 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вінницької міської ради, про виселення та зняття з реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року публічне акціонерне товариство «Мегабанк» (далі - ПАТ «Мегабанк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1, зняти їх з реєстрації за вказаною адресою.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 05 вересня 2008 року, укладеним між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3, в цей же день між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно - житлова квартира АДРЕСА_1, належна останній на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 2008 року, виданого виконавчим комітетом Вінницької міської ради та зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації» 14 квітня 2008 року.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» заборгованість в сумі 177 057 грн 63 коп. та звернуто стягнення на предмет іпотеки.

На підставі вказаного рішення ПАТ «Мегабанк» отримало виконавчі листи та пред'явило їх до виконання.

Під час проведення виконавчих дій було встановлено, що за вищевказаною адресою, окрім боржника ОСОБА_3., зареєстрована її неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що факт реєстрації та проживання неповнолітньої дитини у квартирі, яка є предметом іпотеки, порушує права ПАТ «Мегабанк» як іпотекодержателя, оскільки останній позбавлений можливості звернути стягнення на предмет іпотеки, позивач просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Мегабанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Виселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області зняти з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 05 вересня 2008 року, укладеним між ПАТ «Мегабанк» та ОСОБА_3, в цей же день між ОСОБА_3, як іпотекодавцем, та ВАТ «Мегабанк», як іпотекодержателем був укладений іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 30,3 кв. м, житловою площею 17,1 кв. м.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15 квітня 2010 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед ПАТ «Мегабанк» за кредитним договором від 05 вересня 2008 року у розмірі 22 173,78 дол. США, що еквівалентно 177 057 грн 63 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

02 серпня 2011 року державним виконавцем Вишенського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Гордієнком А.В. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого 01 жовтня 2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці, про звернення стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Мегабанк» на предмет іпотеки.

Постановою від 30 грудня 2013 року вказаний вище виконавчий лист повернуто стягувачу, оскільки згідно з п. 4.5.9. Інструкції з організації примусового виконання рішень у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування, якого не було надано.

09 вересня 2013 року та 11 січня 2014 року банк направляв на адресу відповідачів письмові вимоги щодо звільнення жилого приміщення в добровільному порядку, які не були виконані.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові ПАТ «Мегабанк», суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про виселення відповідачів із квартири, яка є предметом іпотеки, апеляційний суд виходив з того, що у силу ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та на підставі ст. 109 ЖК Української РСР з урахуванням суми заборгованості та вартості предмета іпотеки вимоги банку є обґрунтовані.

Проте повністю з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Результатом аналізу зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1061цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд на зазначене уваги не звернув та не з'ясував, чи було набуте іпотечне майно за рахунок кредитних коштів з огляду на те, що згідно з п. 1.2 договору іпотеки від 05 вересня 2008 року квартира АДРЕСА_1 також була придбана ОСОБА_3 у 2008 році. Зазначене має важливе значення для правильного вирішення спору.

Крім того, ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів і висновків експертів.

Із матеріалів справи, зокрема довідки від 19 серпня 2008 року, виданої паспортним відділом МКП «Житлово-експлуатаційна контора № 12», вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 08 травня 2001 року (а. с. 17).

Довідка форми № 3 від 28 квітня 2014 року, видана паспортним відділом МКП «Житлово-експлуатаційна контора № 12» свідчить про те, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, починаючи з 01 квітня 2001 року, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, починаючи з 21 серпня 2001 року (а. с. 57).

Вказані вище довідки є письмовими доказами у розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України.

Проте суд, вирішуючи спір, протиріччя у зазначених вище довідках не усунув, на порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи та не дотримавсявстановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів.

При з'ясуванні обставин, пов'язаних з правами дитини при виселенніз іпотечного житла, суд повинен врахувати правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 28 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик