АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7596/16 Справа № 200/4207/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Городничої В.С.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2016 року по справі за позовом Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «СОЛЯРИС», про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Дніпропетровська місцева прокуратура №2 діючи в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2Т, Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (далі РС ДМУЮ Дніпропетровської області) про визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що проведеною перевіркою прокуратурою Дніпропетровської області встановлено, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 у справі №38/5005/11447/2012 про визнання банкрутом комунальне підприємство «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради затверджено мирову угоду, укладену 18 липня 2013 року між КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради та товариством з обмеженою відповідальністю «СОЛЯРИС.» (далі - ТОВ «СОЛЯРИС.»), провадження у справі про банкрутство припинено. Відповідно до п.3.1.9. зазначеної мирової угоди боржник зобов'язується задовольнити включені до реєстру вимоги кредитора ТОВ «СОЛЯРИС.» на загальну суму 66.118.432 грн.83 коп. шляхом передачі як відступного у власність кредитору об'єктів нерухомого майна, включених до ліквідаційної маси, зокрема на другому поверсі житлового будинку літ. «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м, яке складається з позицій 1-13, що розташоване у м.Дніпропетровську по вул.Артема,4.

Зазначали, що після затвердження господарським судом мирової угоди, ТОВ «СОЛЯРИС.» 26 липня 2013 року спочатку зареєструвало право власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, а потім, 30 липня 2013 року, уклало з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна.

Вказували, що ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року у справі №38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради мирову угоду від 18 липня 2013 року, затверджену ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року, визнано недійсною. Крім того, за результатами розгляду апеляційної скарги заступника прокурора Дніпропетровської області постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23 жовтня 2013 року припинено провадження у справі №38/5005/11447/2012 про банкрутство КП "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради.

Посилаючись на те, що обєкт нерухомості в житловому будинку літ. «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м, яке складається з позицій 1-13 та розташоване у м.Дніпропетровську по вул.Артема (Січових Стрільців),4, вибув з комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська поза волею власника, а тому просили суд ухвалити рішення, яким визнати право комунальної власності територіальної громади м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нерухоме майно в житловому будинку літ. «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м., яке складається з позицій 1-13, що розташоване у м.Дніпропетровську по вул.Артема,4; зобовязати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради право власності на вказане нерухоме майно та витребувати його від ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2016 року позовні вимоги Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 в інтересах Дніпропетровської міської ради залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі прокуратура Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2016 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову прокурора щодо визнання права комунальної власності та витребування від ОСОБА_2 нежитлового приміщення №15 в будинку №4 по вул.Артема (Січових Стрільців) в м.Дніпропетровську та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора в оскаржуваній частині.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1 чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що на підставі рішення Дніпропетровської міської ради №1404 від 13 листопада 2012 «Про передачу з балансу на баланс обєктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська» передані обєкти комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська з балансу міських комунальних підприємств, закладів на баланс комунальним підприємствам та закладам міста з додатком (а.с.9).

Під №12 в переліку обєктів комунальної власності територіальної громади міста Дніпропетровська, що передаються з балансу на баланс зазначено нежитлове приміщення по вул.Артема,4, літ.А-2, передано КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради (а.с.10-11).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року затверджено мирову угоду від 18 липня 2013 року по справі №38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради за заявою ПП «Інфоспектр». Провадження у справі про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради припинено.

Відповідно до п.3.1.9 мирової угоди боржник зобов'язався задовольнити включені до реєстру вимоги кредитора ТОВ «Солярис.» на загальну суму 66.118.432 грн. 83 коп. шляхом передачі як відступного у власність кредитору об'єктів нерухомого майна, включених до ліквідаційної маси, зокрема нежитлове приміщення №15, що розташоване у м.Дніпропетровську вул.Артема,4, оціночною вартістю 120.000 грн.(а.с.13-27).

Крім того, в даній ухвалі господарського суду зазначено, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2013 року КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та ліквідатором призначено арбітражного керуючого ОСОБА_4

30 липня 2013 року між ТОВ «СОЛЯРИС.» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу ОСОБА_5

Предметом даного договору, відповідно до п.1.2, виступило нерухоме майно, що знаходиться у м.Дніпропетровську по вул.Артема,4 в житловому будинку літ. «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м, яке належить продавцю на підставі ухвали господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року (а.с.12).

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2013 року задоволено заяву ТОВ «Солярис.» про визнання недійсною мирову угоду, визнано недійсною мирову угоду, укладену 18 липня 2013 року між боржником та кредиторами і затверджену ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року по справі №38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради та поновлено провадження у справі про банкрутство вказаного комунального підприємства (а.с.28-29).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23 жовтня 2013 року провадження у справі №38/5005/11447/2012 про банкрутство КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради припинено.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553/99 „Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно до рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 „Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Нежитлове приміщення №15 у м.Дніпро, вул.Січових Стрільців (колишня Артема),4 до затвердження мирової угоди господарським судом Дніпропетровської області належало до комунальної власності міста Дніпро та з 13 листопада 2012 року перебувало на балансі КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради.

На момент вибуття майна з комунальної власності право комунальної власності на нерухоме майно було зареєстроване належним чином за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, а КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця» Дніпропетровської міської ради було лише правонабувачем на праві господарського відання (а.с.8).

Вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2014 року, яке чинне на даний час, визнано винною арбітражного керуючого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.365-2 КК України (в редакції Закону №4025-У1 від 15 листопада 2011 року), та призначене їй узгоджене сторонами покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в дохід держави у розмірі 10.000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (а.с.136-142).

Таким чином, відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України, вироком Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 серпня 2014 року встановлено, що ОСОБА_4, зловживаючи своїми службовими повноваженнями арбітражного керуючого під час виконання цих функцій, з метою отримання неправомірної вигоди для інших осіб, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законам громадським інтересам, підписала мирову угоду щодо передачі відступного у власність кредитору (ТОВ «Солярис.») обєктів нерухомості, що перебувають у господарському віданні КП «Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця», власником яких є територіальна громада міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради.

Одним із обєктів нерухомого майна зазначено спірне нерухоме майно на другому поверсі житлового будинку літ. «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м, яке складається з позицій 1-13, що розташоване в м.Дніпропетровську по вул.Артема,4, оціночною вартістю 115.527 грн.

Залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд першої інстанції виходив саме з того, що ОСОБА_3 не знала і не могла знати, що ТОВ «СОЛЯРИС.» не мало права відчужувати спірне майно, оскільки у неї були усі законні підстави вважати, що на момент укладення договору купівлі-продажу спірне майно перебуває у праві власності ТОВ «СОЛЯРИС.» на законних підставах, а отже відповідач є добросовісним набувачем, а доказів на спростування зазначеного позивачем надано не було.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через неправильне застосування норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення суду в частині відмови у витребування спірного від ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради та ухвалення в цій частині нового рішення.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним з таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України (у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом) покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У справі, яка переглядається, Дніпропетровська місцева прокуратура №2 діючи в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради звернулася з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права комунальної власності та зобовязання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за територіальною громадою міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради право комунальної власності на спірне нерухоме майно, зокрема на підставі статей 387,388 ЦК України із чужого незаконного володіння нерухомого майна, яке було відчужено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 24 липня 2013 року (в подальшому скасована в судовому порядку) з подальшим укладанням договору-купівлі продажу від 30 липня 2013 року обєкту комунальної власності територіальної громади м.Дніпро.

Статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», зокрема, передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження комунального майна.

Саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею (ст.ст.317,319 ЦК України).

Право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.321 ЦК України).

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа 6-95цс13 відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у своїй постанові від 02 листопада 2016 року у справі №6-2161цс16, який в силу ст.ст.214,3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

На підставі ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За змістом ст.326 ЦК України від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Відповідно до ст.318 ЦК України одним з субєктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження власника через відповідну міську раду.

В п.23 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року зазначено, що відповідно до ст.387 ЦК та ч.3 ст.10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

З огляду на те, що спірний об'єкт нерухомості незаконно вибув з володіння комунальної власності Дніпропетровської міської ради колегія суддів приходить до висновку про те, що предявлення прокурором позову в частині витребування майна від добросовісного набувача на підставі ст.388 ЦК України відповідає вимогам закону та підлягає задоволенню.

Вимоги щодо визнання права комунальної власності на спірне нерухоме майно колегія вважає такими, що не підлягають задоволенню, оскільки саме за територіальною громадою м.Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради право комунальної власності на спірне нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно 15 липня 2013 року, зважаючи, що даний позов предявлено саме з підстав наявності у територіальній громаді міста Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради права власності на спірне майно.

Підлягають також стягненню з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по справі, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, в розмірі 1.320 грн.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2016 року в частині відмови Дніпропетровській місцевій прокуратурі №2 в інтересах Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати і в цій частині позов задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради нерухоме майно в житловому будинку літера «А-2» нежитлове приміщення №15, загальною площею 145,5 кв.м, яке складається з позицій 1-13, що розташоване в м.Дніпро по вул.Січових Стрільців (Артема) №4.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати в розмірі 1.320 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_6