Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1669/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Орленко Т.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Бандуляки Андрія Олеговича - представника Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», Рівненської філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про стягнення заробітної плати, компенсації за невчасно виплачену заробітну плату і відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача та з урахуванням уточнених позовних вимог просив суд стягнути з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 23200 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 51000 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2928 грн. 80 коп. та моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював на посаді директора Рівненської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу". 27.03.2014 був звільнений із займаної посади, розрахунок на день звільнення не проведений. Згідно листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.10.2014 заборгованість Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" по заробітній платі складає 23200 грн. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану заробітну плату в день звільнення, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки у розмірі 51000 грн. за 10 місяців.

Розмір моральної шкоди обгрутовував тим, що у нього погіршилися відносини з дитиною та її матір`ю у зв`язку з невчасною виплатою аліментів. Внаслідок неправомірних дій відповідача він та його дитина були позбавлені нормального життєвого забезпечення, що призвело його до переживання.

Заочним рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково.

Стягнуто з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 23200 грн. 00 коп.

Стягнуто з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 35700 грн. 00 коп.,

Стягнуто з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2928 грн. 80 коп.

Стягнуто з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 500 грн.

Стягнуто з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із заочним рішенням суду Бандуляк А. О. - представник Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. При цьому зазначав, що Рівненська філія Державного підприємства є відокремленим підрозділом Державного підприємства та зареєстрована як платник податків та інших обов'язкових платежів відповідно до чинного законодавства України. Пунктом 2.1. Положенням про Рівненську філію Державного підприємства де вказано, що Рівненська філія має рахунки в банківських установах України, отже сплата всіх податків та інших обов'язкових платежів, в тому числі і тих, що пов'язані із нарахуванням та виплатою заробітної плати є обов'язком Рівненської філії Державного підприємства, а не безпосередньо Державного підприємства. Судом не враховано той факт, що позивач відповідно до наказу генерального директора Державного підприємства від 03 грудня 2012 р. № 206-к був призначений на посаду директора Рівненської філії Державного підприємства. Суд не взяв до уваги, що наказом генерального директора Державного підприємства від 25 вересня 2012 р. № 179-р «Стосовно забезпечення виплати заробітної плати» на директорів філій Державного підприємства покладено обов'язок забезпечувати безумовну виплату заробітної плати відповідно до штатного розпису. Пунктом 7.3. Положення про Рівненську філію Державного підприємства передбачено, що Директор несе персональну відповідальність перед Підприємством за повне, своєчасне і якісне виконання покладених на Філію та нього особисто завдань і повноважень. Відповідно до п. 2.3. посадової інструкції директора Рівненської філії Державного підприємства, з якою позивач був ознайомлений, що підтверджено його підписом директор Рівненської філії зобов'язаний виконувати покладені Державним підприємством на Рівненську філію та на нього особисто завдання та повноваження. Суд не звернув увагу, що позивач, на виконання наказу № 179-р був зобов'язаний забезпечити безумовну виплату заробітної плати собі та працівникам Рівненської філії Державного підприємства. Отже, при вирішенні справи суд не врахував, що відсутні порушення законодавства про працю та законодавства про оплату праці з боку Державного підприємства, а отже відсутня і вина Державного підприємства у виникненні заборгованості по заробітній платі. Крім того, на виконання наказу генерального директора Державного підприємства від 27 березня 2014 р. № 63-к «Про звільнення ОСОБА_4.», на обліковця Рівненської філії Державного підприємства покладено обов'язок провести повний розрахунок з позивачем, тобто Державне підприємство не порушувало, а навпаки намагалося посприяти виконанню статті 116 Кодексу законів про працю України щодо проведення остаточного розрахунку з Позивачем.На думку представника відповідача, відсутні порушення статті 116 КЗпП України Державним підприємством та відсутня вина Державного підприємства у невиплаті заробітної платі позивачу, а тому Державне підприємство не зобов'язане виплачувати позивачу середній заробіток за час затримки, а також компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату. Враховуючи відсутність бухгалтерських документів неможливо визначити наявність заборгованості у Державного підприємства по заробітній платі перед Позивачем, на що Святошинський районний суд міста Києва не звернув увагу.Вищевказаний факт також підтверджений витягом з Акту ревізії фінансово- господарської діяльності Державного підприємства та його структурних підрозділів (філій) без права юридичної особи за період з 01.01.2013 по 01.04.2015 та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2011 по 01.01.2013 № 10-30/1129 від 06.07.2015, де сказано, що бухгалтерський облік відсутній в Рівненській філії Державного підприємства, а отже відсутні і документи, які підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі у Державного підприємства перед Позивачем. Заперечуючи проти стягнення з відповідача ДП моральної шкоди, представник відповідача зазначав, що позивач не надав суду належних доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, а суд у своєму рішенні її не обгрутував. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача на користь ДП судовий збір за подання апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 23200 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 35700 грн., компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2928 грн. 80 коп. та моральну шкоду у розмірі 500 грн. суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_4 в цій частині.

З такими висновками суду слід погодитись враховуючи наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно положень ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після звернення з вимогою про розрахунок, є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст..117 КЗпП України.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина 1 статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП Українистягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді директора Рівненської філії Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" із посадовим окладом згідно штатного розкладу Рівненської філії ДП "ЦСЕНСМ" та 27.03.2014 був звільнений із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпПУ (а.с.10, 31, 32).

Розмір заробітної плати позивача становив 5100 грн., що було підтверджено сторонами при розгляді справи в суді першої інстанції та не було спростовано і не заперечувалось в суді апеляційної інстанції.

На підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставина, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Листом Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 23.10.2014 вих. №109/К-915, заборгованість Державного підприємства "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" по заробітній платі позивача складає 23200 грн. (а.с.4), що не було спростовано стороною відповідача.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення із ДП "Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу" заборгованість по заробітній платі у розмірі 23200 грн.

Оскільки відповідач при звільненні позивача не провів з ним розрахунок у відповідності до вимог ст. 116 КЗпП України, то його не проведення у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Зваживши на наведене, заявлені позовні вимоги позивача, суд першої інстанції вірно застосував норми ст. 117 КЗпП України, зазначивши строк затримки з 27.03.2014 по 03.11.2014 (7-м місяців х 5100 грн.= 35700 гн.) ,з якою погоджується і колегія суддів.

Згідно Положенню про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Постановою КМ України від 20.12.1997 р. сума компенсації, що належить позивачу, за невчасно виплачену заробітну плату склала: за 2014 р.: квітень - 942 грн. 40 коп., травень - 1081 грн. 60 коп., червень - 232 грн. 00 коп., вересень - 672 грн. 80 коп., разом складає 2928 грн. 80 коп., з розрахунком якої слід погодитись.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду першої інстанції, викладений у судовому рішенні у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим, а сума у 500 грн. визначена правильно, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати тривалий час під час роботи позивача у відповідача, не виплати цієї суми і при звільненні, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків з дитиною, який зобов'язаний сплачувати аліменти та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо підстав до часткового задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують.

Висновок суду що відповідальність за не проведення виплати заборгованості по заробітній платі та не проведення такого розрахунку при звільненні ОСОБА_4 з роботи та ін. виплати згідно позовним вимогам слід покласти на Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» є правильним дивлячись на таке.

Згідно Положення «Про Рівненську філію Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (п.2.1 а.с.35) Філія є відокремленим структурним підрозділом Підприємства без права юридичної особи і діє від імені Підприємства, визначених цим положенням. Відповідальність за діяльність Філії несе Підприємство; (п.п. 5.1, 5.1.1 а.с. 38) Підприємство зобов'язане, виходячи з прибутковості своєї діяльності щокравтально визначати розміри сум для фінансування Філії; (п.п. 7.1, 7.1.3, 7.1.4 а.с. 40) до компетенції підприємства належить визначення організаційної структури Філії та затвердження штатного розпису Філії, визначення і затвердження умов оплати праці працівників Філії.

Згідно наказу №170-р від 10.09.2012 (а.с.69) Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» (адресованого Директорам філій п.1) у п.2 зазначається, що при реалізації продукції користуватись доходними рахунками відкритими ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» для зарахування доходів від реалізації продукції згідно додатку №1.

Відповідно до наказу №206/1-Р від 03.12.2012 (а.с.68) Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу», Директорам філій та ін…, здійснювати перерахування коштів від реалізації продукції та надання послуг виключно на дохідний рахунок Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу». Строк - постійний.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» є належним відповідачем у справі, а відтак вина щодо невиплати ним позивачу заборгованості по заробітній платі лежить на ньому. Такими діями були порушені права позивача, що стало наслідком звернення до суду за захистом порушеного права, застосування норм ст.ст. 117, 237-1 КЗпП Україн.

Таким чином, обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду першої інстанції, апеляційна скарга відповідача ДП не містить, в ході апеляційного розгляду представник відповідача ДП також не навів таких обставин. Сторона відповідача ДП не надала суду жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав до скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Бандуляки Андрія Олеговича - представника Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» відхилити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді: