Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - В.В.Кострицький
Справа № 425/1764/15-ц
Провадження № 22ц/782/755/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Кострицького В.В.

суддів Авалян Н.М., Коротких О.Г.,

при секретарі Коротенко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів» на заочне рішення Рубіжанського міськогосуду Луганської області від 17 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,

встановила:

В червні 2015 року позивач звернулася до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів » про стягнення заборгованості з заробітної плати за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року у розмірі 25801,41 гривень, також просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з порушенням терміну її виплати у розмірі 20185,35 гривень, середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 19756,54 гривень та моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень.

Заочним рішенням Рубіжанського міськогосуду Луганської області від 17 серпня 2015 року позов ОСОБА_2 до ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної задоволено частково, стягнуто з ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» (місцезнаходження: 93413, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, будинок 4, ідентифікаційний номер 14308316 ) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер № заборгованість з заробітної плати за період з травня 2010 року по жовтень 2014 року в сумі 25801(двадцять пять тисяч вісімсот одна гривня) 41 копійка , з урахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» на користь ОСОБА_2 компенсацію втрати частини доходу у звязку з порушенням термінів їх виплати за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року у розмірі 20185,35 гривень (двадцять тисяч сто вісімдесят пять гривень 35 копійок), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02 жовтня 2012 року по 02 червня 2015 року у розмірі 19726,92 (девятнадцять тисяч сімсот двадцять шість гривень 92 копійки) з урахуванням утримання податків й інших обовязкових платежів, моральну шкоду у розмірі 500,00 гривень (пятсот гривень 00 копійок).

Стягнуто з ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» (місцезнаходження: 93413, Луганська область, місто Сєвєродонецьк, вулиця Новікова, будинок 4, ідентифікаційний номер 14308316 ) на користь Держави Україна (отримувач: УДКСУ у м.Рубіжне, код отримувача 37904431, банк отримувача: ГУДКСУ у Луганській області, МФО 804013, п/р 0071, кодкласифікації доходів бюджету: 22030001), судовий збір в розмірі 707,43 гривень (сімсот сім гривень 43 копійки).

В задоволенні решти позову відмовлено.

ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів», не погодившись з вказаним рішенням суду, звернувся до апеляційного суду Луганської області з апеляційною скаргою на нього. Апелянт просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити ухвалу про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

16 грудня 2015 року від позивачки надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких вона зазначає, що доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та надуманими, такими, що суперечать вимогам матеріального та процесуального права та апелянтом не надано суду належних та достовірних доказів, які б спростовували її твердження про порушення її трудових прав з отримання заробітної плати. Просить Апеляційний суд Луганської області апеляційну скаргу ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» залишити без задоволення, а рішення Рубіжанського міськогосуду Луганської області від 17 серпня 2015 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України законним і обґрунтованим є рішення, коли суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач 01.09.2008 року була прийнята головним бухгалтером Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів » згідно наказу № 1-к від 01.09.2008 року, що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 5 зв).

Згідно наказу № 03-л від 30.10.2010 року з 30.10.2010 року позивача звільнено з посади головного бухгалтера ВАТ «Сєвєродонецьки завод опорів » на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України в звязку із банкрутством підприємства і його повною ліквідацією, що підтверджується записом в трудовій книжці позивача (а.с. 5 зв.).

Наказом № 1-к від 03.01.2011 року позивача прийнято на роботу за сумісництвом на період ліквідаційної процедури на посаду головного бухгалтера ( копія наказу-а.с.6).

Наказом № 2 від 17.02.2012 року внесено зміни в наказ № 1-к від 03.01.2011 рік - з 17.02.2012 року даний наказ викладений в наступній редакції: ОСОБА_1прийняти на роботу за сумісництвом ,на період процедури санації, на посаду головного бухгалтера (а.с.7).

Наказом № 9-к позивача звільнено з 01.10.2012 р. за власним бажанням з посади головного бухгалтера ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» (а.с.8).

Згідно розрахунково-платіжних відомостей за жовтень 2012 року головному бухгалтеру ОСОБА_2 було нараховано заробітну плату у 25801,41 грн. (а.с. 90 ).

Згідно відомостей з центральної бази даних державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів від 21.07.2015 року № 21575, позивачу у 2 кварталі 2010 року у ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» нараховано заробітну плату 4695,00 гривень, сума податку 678,90 гривні, у 3 кварталі 2010 року нараховано заробітну плату 4728,74 гривень, сума податку 683,78 гривень,у 4 кварталі 2010 року нараховано заробітну плату 5790,74 грн.,сума податку-845,88 грн., у 1 кварталі 2011 року нараховано заробітну плату 1805,96 гривень та 900 гривень , сума податку 261,14 гривень та 59,97 грн., у 2 кварталі 2011 року нараховано заробітну плату 3382,08 гривень, сума податку 277,32 гривень, у 3 кварталі 2011 року нараховано заробітну плату 2028,86 гривень, сума податку 81,65 гривень, у 4 кварталі 2011 року нараховано заробітну плату 2475,00 гривень, сума податку 146,17 гривень, у 1 кварталі 2012 року нараховано заробітну плату 2031,87 гривень, сума податку 67,38 гривень, у 2 кварталі 2012 року нараховано заробітну плату 2071,93 гривень, сума податку 58,18 гривень, у 3 кварталі 2012 року нараховано заробітну плату 2032,72 гривень, сума податку 52,51 гривень, у 4 кварталі 2012 року нараховано заробітну плату 39,13 гривень, сума податку 0,00 гривень (а.с.92,93 ).

Згідно розрахунку позовних вимог та платіжних відомостей за період з травня 2010 року по жовтень 2014 року заборгованість по заробітній платі відповідача перед позивачем, з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, становить 25801,41 гривень.

Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення.

Виносячи рішення суд першої інстанції виходив з того, що доказів відсутності заборгованості з заробітної плати за вказаний період представником відповідача до справи не надано, також не надано доказів в спростування розміру цієї заборгованості, суд погодився з доводами позивача в частині, що заборгованість відповідача перед позивачем із заробітної плати за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року становить 25801,41 гривень з урахуванням податків та інших обовязкових платежів.

Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків оплати їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника чи уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Позивачем розрахована компенсація втрати частини доходів, в звязку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати у розмірі 20185,35 гривень за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року (а.с.25 зв.)

Рубіжанський міськийсуд Луганської області, погодився з наведеними у позовній заяві та розрахунку позовних вимог розміром компенсації у сумі 20185,35 гривень за порушення строків оплати, тому в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 02.07.2015 року по справі № 6-7цс-14 зазначено, що аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Відповідно до п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року (надалі Постанова КМУ № 100), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

У пункті 5 зазначеного Порядку вказано, що нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 Порядку зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Згідно розрахунку позовних вимог, позивач розрахувала середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.10.2012 року (з дня звільнення) наступного за днем звільнення) по 02.06.2015 року (по день звернення до суду), тобто за 667 днів, у розмірі 19756,54 гривень, виходячи з розміру виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою повязана відповідна виплата серпень 2012 року та вересень 2012 року (два повні календарні місяці) та розміру середньоденної заробітної плати у розмірі 29,62 гривень з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, відповідно до п. 2 Постанови КМУ № 100 (а.с. 26). Але позивачем не враховано, що розрахунок проводиться з дня, наступного за днем звільнення - тобто з 02.10.2012 року. Отже період затримки виплати складає не 667 днів,а 666 днів, а розмір середнього заробітку становить 19726,92 гривень.

У пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про працю» від 24.12.2009 року № 13 розяснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Представником відповідача не було надано суду іншого розрахунку заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати, не надано документів, які спростовують розрахунок позивача.

Суд першої інстанції позов в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визнав обґрунтованим, та задовольнив вимоги в цій частині частково та стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.10.2012 року по 02.06.2015 року у розмірі 19726,92 гривень.

Відповідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач має право на відшкодування їй моральної шкоди, тому що відповідачем було порушено її конституційні права на одержання заробітної плати, передбачені ст. 43 Конституції України.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, враховуючи факт наявності вини відповідача, глибину душевних страждань позивача, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відшкодування моральної шкоди у сумі 500,00 гривень, в іншій частині суд відмовив.

Відповідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В позовній заяві та розрахунку позовних вимог суми заборгованості, які вимагає стягнути з відповідача позивач, зазначені з урахуванням податків та інших обовязкових платежів, тобто суми заборгованості належні позивачу до виплати на руки.

У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Отже, податок та інші обовязкові платежі підлягають сплаті (перерахуванню) роботодавцем ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» з доходів у вигляді заробітної плати платника податку на загальних підставах, при цьому відповідачу слід врахувати, що суми, належні до стягнення на користь позивача, визначені з вирахуванням сум податків та інших обовязкових платежів.

Своїм рішенням Рубіжанський міськийсуд Луганської області стягнув з ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів» на користь позивача заборгованість з заробітної плати за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року в розмірі 25801,41 гривень (з урахуванням податків й інших обовязкових платежів), компенсацію втрати частини заробітку в звязку з порушенням строків виплати за період з травня 2010 року по жовтень 2012 року у розмірі 20185,35 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.10.2012 року по 02.06.2015 року у розмірі 19726,92 гривень (з урахуванням податків й інших обовязкових платежів), в решті вимог про стягнення середнього заробітку у розмірі 29,62 гривень та моральної шкоди у розмірі 4500,00 гривень відмовив за безпідставністю.

Колегія суддів Апеляційного суду Луганської області дійшла висновку, що суд дав належну оцінку вказаним обставинам і дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

В своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що господарським судом Луганської області за постановою від 12.03.2014 року по справі №12/164б його визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Тому відповідно до вимог ст.. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» від 22.12.2011 №4212-V?,за нормами якого здійснюється провадження в справі про банкрутство щодо ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів», у банкрута (відповідача) не може виникати жодних додаткових зобовязань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обовязкових платежів), крім витрат безпосередньо повязаних із здійсненням ліквідаційної процедури. Апелянт посилається на норми ст. 10 частини 4 Закону «України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі вимоги про стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, тощо. Тому апелянт вважає, що вищезазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, і провадження за якою підлягає припиненню на підставі вимог норм частини першої пункту першого статті 205 ЦПК України. Також, апелянт посилається на те, що судом не відбулося повідомлення сторони у справі відповідача належним чином про час і місце судових засідань по справі та суд першої інстанції поверхово розглянув обставини справи, невірно надав оцінку доказам, які є в матеріалах справи, і віднісся упереджено до відповідача, що призвело до неправильного вирішення даної цивільної справи.

Апелянт в судове засідання не з`явився хоча двичі був завчасно повідомлений про час та місце судового розгляду. Звернувся до суду з заявою від 14 січня 2016 року з проханням відкласти розгляд справи на інший час у звязку з фізичною неможливістю прибути в судове засідання. Враховуючи, що в клопотанні не доведено неможливість прибути відповідачу у судове засідання, позивач наполягав на судовому розгляді справи так як порушено його захищені Конституцією країни трудові права і вже раніше відкладалась у звязку з неявкою до суду відповідача, справа надійшла до апеляційного суду 19 листопада 2015 року а передбачений законом строк розгляду дорівнює два місяці, судова колегія вважає клопотання апелянта способом затягування розгляду справи, вирішила відхилити клопотання відповідача як необґрунтоване відповідними документами та розглянути справу на підставі наявних достатніх матеріалів справи.

Посилання апелянта на ту обставину, що судом першої інстанції не відбулося повідомлення сторони у справі відповідача належним чином про час і місце судових засідань по справі не відповідає матеріалам справи (а.с.56-88, 147).

Судова колегія вважає доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки Рубіжанський міськийсуд Луганської області в своєму рішенні зазначив, що відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. 19.01.2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 4212-VI від 22.12.2011 року, яким вказаний Закон викладено в новій редакції. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» статтю 12 Господарського процесуального кодексу доповнено пунктом 7. Відповідно п. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про стягнення заробітної плати, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України. Відповідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобовязань» № 5405-VI від 02.10.2012 року розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» доповнено пунктом 11, відповідно до якого положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справи про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом, тобто після 19.01.2013 року. Беручи до уваги дату порушення господарським судом Луганської області провадження у справі про банкрутство боржника ВАТ «Сєвєродонецький завод опорів » - 11.11.2002 року, тобто до 19.01.2013 року (дата набрання чинності Законом України № 4212-VI від 22.12.2011 року), судова колегія погоджується з судом першої інстанції про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Посилання апелянта на неналежність доказів які надані позивачем на підтвердження заборгованості з заробітної плати та ту обставину, що зазначені докази викликають у нього сумніви, не є обґрунтованими належними доказами такої заборгованості наданими відповідачем, крім, того судова колегія звертає увагу на ту обставину, що розрахунково-платіжна відомість (а.с.103) надана позивачкою була підписана особисто представником апелянта.

Зважаючи на викладене, доводи апелянта слід вважати такими, що не заслуговують на увагу. Відповідно до ст. ст. 2, 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і п. 1 ст. 46 Конвенції рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Судова колегія звертає увагу що поняття «майно» яке міститься у статті 1 Першого Протоколу Європейської Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст.41 Конституції України та чинному ЦК України. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішеннях у справах «Онерїлдіз проти Туреччини» (Onery?ld?z v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119)». Отже, керуючись принципом restitutio in integrum, що полягає у відновленні настільки, наскільки це можливо, попереднього стану, який позивач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї відносно неї, судова колегія дійшла висновку, про наявність підстав для задоволення законних вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду відповідає вимогам закону, порушень процесуального законодавства при розгляді справи та прийнятті рішення не встановлено, тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.1 ст. 308, ст. ст. 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів» відхилити.

Заочне рішення Рубіжанського міськогосуду Луганської області від 17 серпня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відкритого акціонерного товариства «Сєвєродонецький завод опорів» про стягнення заборгованості з заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: