Справа №442/6608/16-ц
Провадження №2/442/2310/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

19 грудня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дрогобич цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, відсотків за прострочення грошового зобовязання та моральної шкоди,-

встановив :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідачки в його користь борг за договором позики в сумі 173200 грн.; 5196 грн. за прострочення виконання грошового зобовязання; 5000 грн. моральної шкоди; 75 грн. за отримання довідки з Ощадбанку згідно тарифів банку, затверджених протоколом ТПП від 31.09.2015 року №41), а всього 183471 грн.

В обґрунтування позову покликається на те, що 14.05.2014 року він позичив відповідачці 70000 грн. та 4000 дол. США, які та зобовязалась повернути до 01.01.2015 року, про що написала розписку. Кошти отримала під заставу квартири, а документи на таку квартиру передала особисто йому

При цьому, відповідач зобовязалась усно повернути зазначені кошти на першу його вимогу. Коли в січні місяці 2015 року звернувся до відповідачки з проханням повернути кошти, остання пообіцяла надати їх через декілька днів. Однак свої зобовязання не виконала по сьогоднішній день.

Позивач позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позовній заяві, яку просив задоволити.

Відповідач в судове засідання не зявився, не повідомивши причин, хоча повістки йому були направлені своєчасно на останню відому судові адресу. Керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Зясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступних міркувань.

З розписки вбачається, що 14.05.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в сумі 70000 грн. та 4000 дол. США під заставу квартири, передавши документи квартиру ОСОБА_1, взявши на себе обов'язок повернути гроші в строк до 01.01.2015 року.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості, у строк та в порядку, що встановлені договором ( ч.1 ст.1049 ЦК України).

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 360-7 ЦПК України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

В Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визнання договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року вказано: досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-79цс14 від 2 липня 2014 року). Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов'язанням її повернення, та дати отримання коштів. Такої правової позиції дотримується ВССУ, яка зазначена в ухвалі від 18 грудня 2014 року залишеної без змін постановою Верховного Суду України 13 травня 2015 року.

Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З урахуванням обмеженої сфери використання іноземної валюти та установленого способу виконання зобовязання (у національній валюті), сума боргу, яка виникла в іноземній валюті та підлягає стягненню з відповідача повинна визначатись за правилом ч.2ст.533 ЦК України, тобто в іноземній валюті, але з виконанням в національній валюті.

Аналіз норм ст.99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня.

Згідно довідки №666 від 21.09.2016 року, виданої Філією Львівське обласне управління ВБВ №100013/0242 Ощадбанк офіційний курс долара станом на 21.09.2016 року становив : 1 дол. США -25,805527 грн. Таким чином основна сума боргу становить 103 200 грн. ( 4000х25,80).

Поряд з цим, згідно із ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 2 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Спірний договір перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому підстав вважати зазначений договір безпроцентним немає.

Суд приймає розрахунок позивача щодо 3-ох % річних від заборгованості в сумі 103200 грн. складає 3096 (103 200 х 3 % ) та від суми заборгованості в розмірі 70000 грн. 21000 грн. ( 70000 х3 %), що разом становить 5196 грн..

У зв'язку з тим, що відповідач зобов'язання за договором позики не виконав, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 173200 грн. боргу, 5196 грн. відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання, 75 грн. витрат за отримання довідки з Ощадного Банку України підлягають задоволенню, оскільки є обґрунтованими, законними та в повному обсязі доведеними з боку позивача.

Разом з тим, що стосується вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, на обґрунтування яких позивач посилається на норми ст. 1167 ЦК України, то суд не погоджується з даною позицією, в силу наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, коли встановлена відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Договірними зобов'язаннями, що виникли між сторонами, можливість відшкодування моральної шкоди не передбачена, а норми ст. 1167 ЦК України, як і норми ст. 1166 ЦК України, підлягають застосуванню тільки до не договірних зобов'язань.

Отже , в силу зазначеного, дана вимога позивача не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1989,20 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214,224 ЦПК України, суд, -

вирішив :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 173200 грн. боргу, 5196 грн. відсотків за прострочення виконання грошового зобовязання, 75 грн. витрат за отримання довідки з Ощадного Банку України та 1989,20 грн. сплаченого судового збору, а всього 180 460,20 грн.

В задоволені решти позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Хомик А.П.