АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/124/16 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Демкович Ю. Й., Козак І. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та її представника на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку поділу майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,092 га, кадастровий номер №002001056, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. В обґрунтування вимог зазначив, що дана земельна ділянка була придбана під час шлюбу з відповідачкою, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка не визнає права позивача на зазначену земельну ділянку, тому просив визнати за ним право власності.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,092 га, кадастровий номер №, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташовану на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, як на частку спільного майна подружжя. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 243,60 грн судових витрат.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 17 листопада 2015 року заяву ОСОБА_1 Про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційних вимог вказують на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Суд не взяв до уваги той факт, що шлюб між сторонами розірвано у 2001 році рішенням суду. При розгляді судом справи про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони проживали окремо ще до розірвання шлюбу. Зважаючи на те, що відповідач та позивач спільно не проживали, спільного господарства на момент придбання земельної ділянки не вели, будь-яких коштів на придбання цього майна позивач не докладав, земельна ділянка придбана виключно за власні кошти ОСОБА_1, а тому не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, зазначають, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази про належне повідомлення відповідачки про час та місце розгляду справи у суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_3, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача та його представника, які вважають рішення суджу законним та обгрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірна земельна ділянка придбана за час шлюбу та є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 5 вересня 1996 року ОСОБА_2 та Мучковська (після реєстрації шлюбу Лень) ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, 13 травня 1997 року у них народилася дочка ОСОБА_5.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 серпня 2001 року вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Позивач ОСОБА_1 пояснив, що після розірвання шлюбу він помирився із ОСОБА_1 і вони продовжували проживати разом як одна сімя, вели спільне господарство.

Відповідачка ОСОБА_1 даний факт заперечила.

Відповідно до ст. 44 Кодексу Законів про шлюб та сімю (який був чинним на момент розірвання шлюбу у 2001 році) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі реєстрації актів цивільного стану, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання (ч. 2 ст. 114 СК України). Це правило не поширюється на випадки, коли шлюб було розірвано у судовому порядку до 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання чинності Сімейним Кодексом України.

Отже, моментом припинення шлюбу, розірваного у судовому порядку до 1 січня 2004 року, є реєстрація його розірвання в органах РАЦС.

Оскільки жодна із сторін до органів РАЦС про розірвання шлюбу не зверталась, тому шлюб між ними не може вважатись розірваним.

19 березня 2007 року ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу купила у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,092 га, кадастровий №, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області.

30 березня 2007 року Тернопільським районним відділом земельних ресурсів на підставі вищевказаного договору ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯД №188422.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи №6-2641цс15, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Статус спільної сумісної власності подружжя визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Позивач як доказ перебування сторін у шлюбних відносинах на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки у 2007 році та придбання спірної земельної ділянки за спільні кошти подружжя представив нотаріально посвідчену заяву, яка надавалася ним при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки. Зокрема, із змісту даної заяви вбачається, що ОСОБА_2 надав згоду на купівлю земельної ділянки його дружиною ОСОБА_1 за їхні спільні кошти, за ціну і на умовах, йому відомих.

Отже, забезпечуючи явку ОСОБА_2 до нотаріуса при укладенні договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки ОСОБА_1 визнавала факт перебування їх у шлюбу та факт придбання ділянки за спільні кошти.

За таких обставин колегія суддів вважає, що земельні ділянка площею 0,092 га, кадастровий №, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану на території Підгороднянської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, так як придбана за час шлюбу та за спільні кошти подружжя Лень.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони з 2001 року не проживали разом, не вели спільного господарства, будь-яких коштів на придбання спірної земельної ділянки позивач не докладав, земельна ділянка придбана виключно за власні кошти ОСОБА_1, а тому не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, колегія суддів оцінює критично, виходячи з таких мотивів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачкою не подано жодних доказів на підтвердження її заперечень, які б свідчили, що на час придбання спірної земельної ділянки сторони не проживали разом та не вели спільного господарства, що земельна ділянка придбана за її власні кошти, не спростовано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про придбання земельної ділянки за спільні кошти подружжя.

У суді апеляційної інстанції відповідачка ОСОБА_1 пояснила, що придбала земельну ділянку за кошти, які їй надала її мати ОСОБА_7, яка тривалий час проживає та працює за межами України. Однак, як пояснила ОСОБА_1, відсутні будь-які письмові докази (відомості з банків про переказ коштів, тощо) щодо надання ОСОБА_7 коштів у сумі 38 088 грн., за які була придбана спірна земельні ділянка.

При цьому посилання ОСОБА_1 на те, що доказом придбання спірної земельної ділянки за кошти, отримані від ОСОБА_7, може бути допит останньої у якості свідка, а також допит у якості свідка дочки відповідачки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, колегія суддів оцінює критично, так як ОСОБА_7 проживає за межами України та не може зявитися у судове засідання у передбачений законом 2-місячний строк розгляду справи.

Крім цього, виходячи зі змісту ст.ст.59 ЦПК та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Оскільки договір дарування чи позики грошових коштів у сумі 30 088 грн. відповідно до норм ст.ст.719, 1047 ЦК України, повинен бути укладений у письмовій формі, тому надання відповідачці коштів у зазначеній сумі не може підтверджуватися показаннями свідків.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 5 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9