Справа № 459/3500/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Грабовського В.В.,

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6,

третьої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійний вимог щодо предмета спору: приватного нотаріуса Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати недійсним договір дарування квартири від 05.08.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 Вимоги обґрунтовані тим, що 05.08.2015 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу ОСОБА_7 посвідчено договір дарування квартири. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 зобов`язується безоплатно передати ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності. Позивач у 2013 році отримав виробничу травму, протягом тривалого часу перебував на лікування. Згідно виписки з медичної картки амбулаторного хворого він є інвалідом ІІ групи, встановлено діагноз: гіпотрофічний псевдоартроз обох кісток правої гомілки з наявністю апарату зовнішньої фіксації, операція 19.01.2015 року; операція 02.09.2015 року закрита репозиція; хронічна постемболічна гіпертензія; гіпертонічна хвороба ІІ ст. із помірним кардіоваскулярним ризиком. Після отриманого лікування його виписано зі стаціонару під нагляд ортопеда травматолога за місцем проживання. Працездатність не відновлено у звязку з тривалістю консолідації перелому та терміном реабілітаційно-відновного лікування. Зазначає, що в період укладення договору дарування він перебував під впливом тяжкої обставини, а саме тривалого лікування виробничої травми, втрата працездатності, інвалідність. Тому помилково надіявся, що, уклавши з відповідачем договір дарування, на якому вона наполягала, зможе розраховувати на подальшу підтримку і допомогу. Проте відповідач, здобувши квартиру шляхом обману, намагалась уникнути дотримання даної домовленості. 04.08.2015 року його було знято з реєстрації у спірній квартири.

16.12.2015 року відповідач подала до суду письмове заперечення, в якому просила відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування заперечення послалася на те, що хвороби, отримані позивачем внаслідок виробничої травми, не повязані з порушенням нервової системи чи розладами психіки. Під час лікування вона здійснювала постійний нагляд і допомогу позивачеві, оплачувала та возила на лікування, всіма можливими заходами сприяла одужанню чоловіка. Жодних наслідків факт дарування квартири не має, оскільки сімя продовжує жити у цій квартирі, вона та діти люблять позивача. Зазначає, що позивач розумів значення своїх дій при укладенні договору дарування, впливу помилки щодо обставин немає.

Позивач та його представники у судовому засіданні позовні вимоги підтримали пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що довір дарування підписав під тиском, оскільки відповідач йому повідомила, що поки він не підпише договір, вона не відвезе його на лікування. Хвороба є важкою обставиною. Йому не пояснювали, що написано у договорі, нотаріус не питав, чи може він піднятись у кабінет. На підписання договору він чекав у машині близько 5 хв. Вважає, що договір вже був готовий, в офіс він не заходив. Ініціатором підписання договору була відповідач. На даний час він проживає у батьків, оскільки відчуває себе небажаною людиною у спірній квартирі, дружина виписала його з квартири. Представник позивача ОСОБА_4 пояснила, що позивач уклав договір при важких обставинах; при укладанні договору вона присутня не була. Відповідач коштів на лікування сина не давала, операцію оплачувала вона. Просять позов задовольнити.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснила, що коли позивач отримав травму, вона доглядала за ним. Позивач був ініціатором підписання договору дарування. Договір укладався для того, щоб їй з дітьми було де жити, оскільки у неї неприязні відносини з батьками позивача. В неї з чоловіком ніколи не було серйозних конфліктів, на всі операції вона їздила з ним, купувала медикаменти та продукти. Зі спірної квартири позивача не виганяли, він може в любий момент повернутися. Просять у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що працює нотаріусом з 2008 року. Перед укладенням спірного договору він спілкувався з позивачем, надавав консультації, розяснював позивачу наслідки укладення договору, запитував, чи усвідомлює він свої дії. Позивач повідомив, що хоче, щоб квартира була дружини, тиску на нього ніхто не чинив. Він був переконаний, що дія піде на користь сімї. Фізична хвороба не викликає психічної хвороби.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що сторони у справі є її батьками. Батько отримав травму у шахті, мама доглядала за ним, возила його у лікарню, у них були хороші стосунки, зараз батько відмовляється спілкуватись із ними. Батько вирішив подарувати квартиру мамі, при обговоренні цього вона присутня не була. Фізичного тиску на батька ніхто не чинив, з квартири його не виганяли, вона любить батьків і хоче, щоб вони жили разом.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідка, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Установлено, що за нотаріально посвідченим договором дарування від 05.08.2015 року позивач подарував відповідачеві квартиру АДРЕСА_1.

Згідно з копією акта проведення спеціального розслідування нещасного випадку від 13.12.2013 року з позивачем 17.11.2013 року о 13:10 год. стався нещасний випадок на виробництві на ВП «Шахта «Степова». Наслідки нещасного випадку тимчасова втрата працездатності (відкритий поліфрагментарний подвійний перелом діафіза обох кісток правої гомілки за зміщенням).

З наявних у матеріалах справи копій медичних документів встановлено, що позивач в період з 17.11.2013 року по 11.09.2015 року періодично перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з приводу отриманої травми.

Відповідно до копії виписки Міжвідомчої спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 29.07.2015 року ОСОБА_2 встановлено ІІ групу інвалідності по трудовому каліцтву до 01.08.2017 року.

Згідно з копією висновку по зверненню громадян Червоноградського МВ ГУМВСУ у Львівській області від 17.10.2015 року розгляд заяви ОСОБА_10 припинено, так як відсутні підстави для внесення в ЄРДР. Аналогічні висновки було зроблено 16.01.2015 року та 19.10.2015 року з приводу звернень ОСОБА_2

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова ПВСУ від 06.11.2009 № 9) зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Частиною 1 ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з розясненнями, що містяться у п. 23 постанови ПВСУ від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження своєї вимоги про визнання оспорюваного договору дарування квартири недійсним на підставі вчинення його під впливом помилки позивачем не доведено, що помилка дійсно мала місце, оскільки у судовому засіданні зясовано, що позивач на час укладання оспорюваного договору мав намір подарувати відповідачеві квартиру, розумів правові наслідки його укладення. Разом з тим необхідно зазначити, що помилка позивача щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину, зокрема, його сподівання отримувати догляд з боку відповідача, кошти на своє лікування не має правового значення та не є підставою для кваліфікації правочину як такого, що вчинений під впливом помилки.

Позивачем не подано суду належних та допустимих доказів й наявності тяжкої обставини, яка змусила його укласти оспорюваний договір, та не доведено, що вказаний договір укладений на вкрай невигідних для нього умовах, чим скористалася відповідач.

Так, незважаючи на доведення свого хворобливого стану, позивачем не подано доказів, що наявна у нього хвороба є тяжкою.

Крім того, як на тяжку обставину, у звязку з якою він був змушений подарувати відповідачеві квартиру, позивач послався на необхідність свого лікування та догляд з боку відповідача. Такі доводи позивача відхиляються судом, оскільки безпідставно грунтуються на необхідності особистої участі відповідача у догляді за ним та його лікуванні, не свідчать про його безвихідне становище, можливість отримувати догляд та кошти на лікування від інших осіб, зокрема, своїх родичів, у звязку з чим, на думку суду, виключають наявність тяжкої обставини. При цьому судом ураховано те, що сторони по даний час перебувають у шлюбі, згідно з поясненнями відповідача вона здійснювала догляд за позивачем, надавала кошти на його лікування, що частково визнала у судовому засіданні й представник позивача його матір ОСОБА_4, відповідач не заперечує, щоб позивач повернувся у спірну квартиру та проживав у ній разом зі своєю сімєю.

Ураховуючи недоведення обставин, на які позивач послався як на підстави позову, які є взаємовиключними, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи позивача, що зводяться до порушення з боку нотаріуса порядку посвідчення оспорюваного договору, на увагу не заслуговують, оскільки не стосуються розглядуваних підстав позову.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В. В. Грабовський