АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/1512/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1585/16Головуючий у 1-й інстанції Сімонова С.Г. Доповідач ап. інст. Чічіль В. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, прохаючи стягнути солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість у розмірі 605128 грн. 16 коп. за кредитним договором № PLP0GK від 07.12.2007 року та судові витрати.

23.12.2015 року позивачем подано до суду електронною поштою заяву про зменшення позовних вимог, згідно з яким, ПАТ КБ «Приватбанк» прохав стягнути лише з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 128493 грн. 33 коп. за кредитним договором № PLP0GK від 07.12.2007 року та судові витрати (а.с. 80-81).

В обґрунтування позову позивач вказав, що 07.12.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № PLP0GK. Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 158166 грн. 00 коп. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року було задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання одностороннього підняття процентної ставки за кредитним договором незаконним та розірвання кредитного договору й розірвано дію кредитного договору № PLP0GK від 07.12.2007 року. Визнано незаконним одностороннє підняття ПАТ КБ «Приватбанк» відсоткової ставки по кредитному договору № PLP0GK від 07.12.2007 року в розмірі 25,48% на рік, що відбулося 01.02.2009 року. Зобов`язано ПАТ КБ «Приватбанк» зробити перерахунок з 01.02.2009 року нарахованої процентної ставки по кредиту в розмірі не вище 16,08 % на рік у відповідності з умовами погодженого між сторонами кредитного договору № PLP0GK від 07.12.2007 року. Зазначене рішення набрало законної сили 25.12.2011 року. Після проведення перерахунку відповідно до рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року за № 2-620/2011, заборгованість за кредитним договором № PLP0GK станом на 25.12.2011 року становить - 128493,33 грн., що складається з наступного: 107668,16 грн. - заборгованість за кредитом; 14825,75 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2562,50 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3436,92 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

У цей же день, 23.12.2015 року представник позивача звернувся до суду із клопотанням про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог до ОСОБА_3 (а.с. 84).

Ухвалою від 24.12.2015 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду у частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 07 грудня 2007 року № PLP0GK у сумі 128493 (сто двадцять вісім тисяч чотириста дев'яносто три) грн.. 33 коп., у тому числі заборгованість за кредитом 107688 (сто сім тисяч шістсот вісімдесят вісім ) грн. 16 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом 14825 (чотирнадцять тисяч вісімсот двадцять п'ять) грн. 75 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 2562 (дві тисячі п'ятсот шістдесят дві) грн. 50 коп., заборгованість по пені за несвоєчасне виконання за договором 3436 (три тисячі чотириста тридцять шість) грн. 92 коп., та у повернення судових витрат 1927 грн. 40 коп. (одну тисячу дев`ятсот двадцять сім) грy. 40 коп., а всього стягнуто 130 420 (сто тридцять тисяч чотириста двадцять) грн. 73 коп.

Не погодившись із вказаним рішенням, його до апеляційного суду оскаржено відповідачкою ОСОБА_2, яка посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить його скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд не надав належної оцінки наявності рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року, що набрало законної сили, за яким її позовні вимоги були задоволені й кредитний договір № PLP0GK від 07.12.2007 року розірваний, а також, визнані незаконними односторонні дії банку по підняттю відсоткової ставки. Також апелянт вказав, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд визначив суму заборгованості станом на 28.08.2015 року, хоча позивач в позовній заяві визначив цю суму заборгованості станом на 25.12.2011 року, що суперечить приписам ст. 11 ЦПК України. Також апелянт не погоджується із тим, що за користування кредитом суд одночасно стягнув проценти та комісію, тобто подвійну оплату за одну й ту ж послугу. Апелянт також вважає помилковим незадоволення його клопотання про застосування наслідків сплину строків позовної давності, адже вона в межах строку позовної давності не вчинила жодних дій, які давали б підставу стверджувати, що вона погашала заборгованість за кредитом й тим самим визнавала свій борг. Списання грошових коштів з карткового рахунку проводилось банком в односторонньому порядку без її згоди.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно з нормою ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з нормою ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК України, банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим судом, 07.12.2007 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 уклали кредитний договір № PLP0GK. Згідно з умовами договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу/або перерахування на рахунок, зазначений в п. 7.1 цього договору (п.п. 1.1) (а.с. 11).

П. 7.1 договору передбачено, що банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 07.12.2007 року по 07.12.2027 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 127260,00 грн. на придбання нерухомості, а також у розмірі 30906,00 грн. на сплату страхових платежів у випадках та у порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п. 6.2 договору.

Відповідно до п. 7.2 договору для виконання даного договору Банк відкрив позичальникові рахунок № 380для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам. Доручено позичальнику проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком.

Банк свої зобов`язання за договором виконав, надавши позичальникові ОСОБА_2 відповідну суму грошових коштів. Позичальник в свою чергу, в порушення п. 7.1.1 договору, зобов`язання за вказаним кредитним договором виконав не в повному обсязі.

Згідно з п. 1.2 договору позичальник доручає банку проводити погашення заборгованості по даному кредитному договору в передбачені даним договором строки за рахунок коштів, розміщених на рахунку позичальника, що відповідає платіжній картці, емітованої Приватбанком. Кредит надається в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, винагороди в зазначені даним договором строки.

Відповідно до п. 2.2.5 договору, позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів.

З огляду на викладені норми, колегія суддів констатує неспроможність доводу апелянта ОСОБА_2 про те, що банк, порушуючи її права, продовжував списувати грошові кошти у погашення заборгованості за кредитним договором й вона не вчиняла жодних дій, які б свідчили про переривання строків позовної давності, адже саме такий спосіб розрахунку із банківською установою визначено у договорі. Вказане положення договору є чинним та не було оскаржено в жодному судовому провадженні.

Попри те, що за рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2011 року, що набрало законної сили 25 грудня 2011 року, кредитний договір № PLP0GK від 07.12.2007 року було розірвано (а.с. 44-45), вказана обставина не звільняє ОСОБА_2 від обов`язку сплатити банку заборгованість, що виникла до набрання рішенням законної сили в межах відсоткової ставки, зазначеної у вказаному рішенні суду - 16,08%.

Останнє погашення заборгованості (списання коштів з належного карткового рахунку) за кредитним договором № PLP0GK від 07.12.2007 року відбулось 06.04.2012 року, що підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку (а.с. 131).

Отже, колегія суддів констатує правильність висновку суду першої інстанції про те, що банк мав право продовжувати списувати грошові кошти з карткового рахунку відповідачки, адже грошові кошти до 25 грудня 2011 року у розмірі 107688 грн. 16 коп. нею так і не були повернуті. До того ж, слід зазначити, що відповідачкою не надано жодних доказів того, що нею оскаржувались дії банку по списанню грошових коштів з вказаного карткового рахунку, що їй належить попри розірвання кредитного договору.

Згідно з п. 2.2.2 договору, позичальник зобов`язалась сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до п. 7.1, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3., 3.1, 3.2 договору. Повну сплату відсотків за користування кредитом здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту. Відповідно до п.п. 2.2.3 - 2.2.4 договору, позичальник зобов`язався сплатити банку винагороду згідно з п.п. 7.1 та 6.2 договору та погашення кредиту зробити в порядку, в сумах і строки, передбачені п. 7.1 та п. 2.3.3 договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п. 7.1 змінної частини даного договору.

Згідно з п. 3.2 договору, кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі пені згідно з розділом 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилась, направляється на погашення заборгованості за кредитом, далі - комісії, далі - винагороди, далі - відсотків, далі - кредиту. При несплаті винагороди, комісії (у випадку її щомісячної сплати згідно з п. 7.1 даного договору або згідно з п. 3.10 даного договору), відсотків, і/або частини кредиту до останнього дня періоду сплати, вони вважаються простроченими.

Відповідно до п. 7.1 договору, щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1949,89 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді, комісії.

З огляду на викладене, колегія констатує не тотожність понять «проценти за користування кредитом» та «проценти», на що вказує апелянт. Сплата комісії передбачена умовами договору незалежно від прострочення чи не прострочення виконання умов договору, тобто повернення грошових коштів банку із сплатою усіх платежів, комісія входить в розрахунок щомісячного обов`язкового платежу у розмірі 1949,89 грн., тоді як штраф також передбачений умовами договору як негативний наслідок невиконання особою умов кредитного договору.

Після проведення перерахунку відповідно до рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року за № 2-620/2011, заборгованість за кредитним договором № PLP0GK станом на 25.12.2011 року становить - 128493,33 грн., яка складається з наступного: 107668,16 грн. - заборгованість за кредитом; 14825.75 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2562,50 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3436,92 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (а.с. 91-94).

Як зазначалось вище, в обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначила, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд не надав належної оцінки наявності рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року, що набрало законної сили, за яким її позовні вимоги були задоволені й кредитний договір № PLP0GK від 07.12.2007 року розірваний, а також, визнані незаконними односторонні дії банку по підняттю відсоткової ставки. Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на те, що з вищевказаного розрахунку вбачається, що перерахунок ПАТ КБ «Приватбанк» було проведено у відповідності до резолютивної частини рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14.12.2011 року, до дати набрання ним законної сили та з 07.12.2007 року по 20.10.2008 року з врахуванням процентної ставки у розмірі 15%, з 26.10.2008 року по 25.12.2011 року - з врахуванням процентної ставки у розмірі 16,08 %.

Колегія суддів констатує, що розірвання згідно з рішенням суду кредитного договору не є підставою для звільнення позичальника від виконання зобов`язання за кредитним договором до дати набрання рішенням законної сили - 25.12.2011 року.

Посилання апелянта на ту обставину, що задовольняючи позовні вимоги позивача, суд визначив суму заборгованості станом на 28.08.2015 року, хоча позивач в позовній заяві визначив цю суму заборгованості станом на 25.12.2011 року, що суперечить приписам ст. 11 ЦПК України є хибним, адже судом першої інстанції визначено суму заборгованості станом на 25.12.2011 року, що вбачається із тексту судового рішення. Вказуючи суму станом на 28.08.2015 року суд першої інстанції в описовій частині рішення вказував на початкові вимоги банку, які згодом були зменшені.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципу змагальності та диспозитивності, а оцінка доказів проведена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального і процесуального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: С.Ю. Мартєв

Л.М. Хіль

З оригіналом зігдно: В.А. Чічіль