АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/9866/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Сухомлінов С.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у липні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість у розмірі 32 170 грн. 70 коп. та судові витрати у розмірі 321грн. 71коп.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 7 липня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «Приватбанк» з відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого вона отримала кредит в сумі 14 400грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач стверджував, що відповідач неналежним чином виконувала зобов'язання по кредитному договору, у зв'язку із чим станом на 31 березня 2015 року виникла заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 12 504грн. 43коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 15 958грн. 14коп., заборгованості за пенею та комісією у сумі 1 700 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. (фіксована ставка) та 1508 грн. 13 коп. (процентна складова).

Рішенням суду від 30 травня 2016 року позов задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідач посилається на неповне встановлення судом обставин справи, відсутність доказів, що вона отримала Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та тарифи банку, а також, що нею були отримані кредитні грошові кошти у сумі 14 400грн. та платіжна картка.

Також відповідач посилається на ненадання позивачем належних доказів у підтвердження розміру заборгованості та необхідність застосування позовної давності.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, яка підтримала апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

- 2 -

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 7 липня 2010 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір шляхом приєднання, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 3 000грн. кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно з умовами укладеного між сторонами договору він складається із заяви позичальника, пам'ятки клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, а також Тарифів.

Свою згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами відповідач висловила у своїй заяві від 7 липня 2010р., яку власноручно підписала (с.с.33)

За умовами договору погашення кредиту здійснюється позичальником частинами - щомісячними платежами до 25 числа місяця, які слідує за звітним, у розмірі 7% від заборгованості, але не менше 50грн.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не виконує своїх зобов'язань за договором, останній платіж за кредитом нею було здійснено 29 жовтня 2013р., у зв'язку із чим виникла заборгованість.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не виконуються зобов'язання по погашенню кредитної заборгованості.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Частиною 1 статті 207 ЦК України, редакція якої діяла на момент укладення договору, передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Подавши заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 7 липня 2010 року, відповідач підтвердила, що ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, та підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» (с.с.34).

Статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладені обставини та норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що між сторонами 7 липня 2010 року був укладений кредитний договір.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник не отримала Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи банку, а також у справі відсутні підписані нею тарифи, колегія суддів вважає безпідставним, так як на с.с.34 міститься довідка про умови кредитування, яка містить підпис відповідача та дату 7 липня 2010р., а у анкеті-заяві зазначено, що позичальник ознайомлена з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також що вони розміщені на офіційному сайті ПриватБанку, і відповідач зобов'язалася регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті

- 3 -

банку.

Крім того, умовами укладеного сторонами кредитного договору не передбачено надання позичальнику Умов та Правил надання банківських послуг, а відповідно до норм матеріального права це не є підставою для невиконання зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитними коштами.

Посилання відповідача на те, що у позовній заяві позивач зазначає про надання їй іншої кредитної картки, що не відповідає умовам договору та обставинам, так як нею була отримана картка «Універсальна», не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, так як з наявних матеріалів справи вбачається, що розрахунок заборгованості позивачем проводився відповідно до умов, зазначених у довідці про умовами кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка була підписана відповідачем.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та Правил надання банківських послуг визначено право банку без погодження з клієнтом змінювати розмір наданого кредитного ліміту.

З наданої позивачем довідки вбачається, що відповідно до вказаного пункту банком неодноразово змінювався розмір кредитного ліміту, який надавався відповідачу, і станом на 1 серпня 2011р. розмір кредитного ліміту становив 14 4000грн., проте 13 листопада 2013р. він був зменшений до 12 510грн. Розмір вказаного кредитного ліміту не спростовує відповідач у своїй апеляційній скарзі та підтверджує, що він обліковується за її платіжною карткою відповідно до відомостей, отриманих з виписки он-лайн.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Згідно п.2.1.1.5.5. Умов та Правил надання банківських послуг відповідач зобов'язалася погашати заборгованість по кредиту, процентам за користування кредитом, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Підписавши довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», відповідач погодилась щомісячно до 25 числа сплачувати 7% від заборгованості, сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 30% річних та комісії за зняття готівки.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не було надано доказів відкриття на її ім'я карткового рахунку, доказів про отримання кредитної картки, отримання грошових коштів, спростовуються матеріалами справи та наданими позивачем доказами, у тому числі і фотокартками із зображенням відповідача із кредитними картками, отриманими 7 липня 2010р. та 16 червня 2011р. (с.с.193, 195, 196, 197, 198, 199), а також виписками із рахунку, з яких вбачається, що до травня 2013р. у м. Луганську відповідач знімала готівкові кошти у банкоматах банку, а останній платіж на погашення кредитної заборгованості внесла у сумі 3500грн. 29 жовтня 2013р.

Позивачем у підтвердження розміру заборгованості наданий відповідний розрахунок, а також виписки із рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і запечень.

Частиною 2 статті 10 ЦПК України визначено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Разом з тим, заперечуючи проти розміру заборгованості, зазначеному позивачем, відповідач не надала належних доказів, які б спростували надані позивачем розрахунки, а також не надала альтернативного розрахунку.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому апеляційним судом було роз'яснено відповідачу її право заявити клопотання про призначення судової економічної експертизи для з'ясування дійсного розміру заборгованості, проте, відповідач своїм право не скористалася, а відтак колегія суддів вважає, що підстав вважати наданий позивачем розрахунок заборгованості неналежним або недостатнім доказом, не має.

Пунктом 2.1.1.7.6. Умов та Правил надання банківських послуг передбачено, що при

- 4 -

порушенні клієнтом строків платежів по любому із грошових зобов'язань, які передбачені договором, більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500грн. та 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій.

Аналогічні умови зазначені у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачем.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено, що відповідач допустила заборгованість по погашенню кредиту, сплаті процентів та комісій більше, ніж на 30 днів, банк має правові підстави для вимог про стягнення з відповідача передбаченого умовами договору штрафу.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув з неї пеню та штраф, які є однаковою санкцією, колегія суддів вважає безпідставними, так як з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем не ставилося питання про стягнення пені, а 1700грн. є заборгованістю за комісією за зняття готівки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не були враховані норми Закону України «Про захист прав споживачів», за якими кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, оскільки проценти нею не погашалися з 27 липня 2011р., а банк звернувся до суду лише 1 липня 2015р., не є підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позову.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у справі 6-126цс13.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність (правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-25цс15).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач із заявою про сплив позовної давності і застування наслідків її спливу під час розгляду справи судом першої інстанції не зверталася.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних

- 5 -

обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності (правовий висновок Верховного Суду України у справі 6-2307цс15).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач була обізнана про розгляд судом даної справи, за її заявою суд першої інстанції ухвалою від 21 грудня 2015р. скасував заочне рішення від 4 листопада 2015р. та призначив новий судовий розгляд, про що відповідач була належним чином повідомлена, проте, відповідач у судові засідання не з'являлася і не подавала суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, а відтак, суд апеляційної інстанції не має правових підстав вважати, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального права в цій частині, а також відсутні правові підстави для застосування позовної давності апеляційним судом.

Враховуючим викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: