АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого: Желепи О.В.

Суддів: Кабанченко О.А., Рубан С.М.

При секретарі: Перетятько А.К.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції, третя особа: ТОВ «Бориславський експериментальний ливарно-механіний завод» про звернення стягнення на частку в статутному капіталі товариства та визнання права власності, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В. , пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2015 р. ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3 за довіреністю звернувся до Святошинського районного суду м.Києва із позовними вимогами до ОСОБА_2 та просив звернути стягнення на частку ОСОБА_2 у статутному капіталі ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» у розмірі 19,3525% номінальною вартістю 506391,00 грн., визнати за ОСОБА_3 право власності на частку в статутному капіталі ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» та зобов'язати Відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію ОСОБА_3 як учасника ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» з часткою в розмірі 19,3525% номінальною вартістю 506391,00 грн. статутного капіталу. Свої вимоги обґрунтовував укладенням між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24.04.2014 р. договору позики за яким відповідач зобов'язувався до 30.05.2014 р. повернути позивачу отримані від останнього грошові кошти у розмірі 100000,00 доларів США та 540000,00 грн., не поверненням цих грошових коштів, невиконанням відповідачем також і рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованості за цим договором позики у розмірі 3288065,00 грн., а також укладанням між цими ж сторонами окрім договору позики 24.04.2014 р. договору застави майнових прав за яким ОСОБА_2 передав у заставу ОСОБА_3 свою частку в статутному капіталі ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод». Також просив зобов'язати відділ державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Реєстраційної служби Бориславського міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію ОСОБА_3 як учасника ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» з часткою в розмірі 19,3525% номінальною вартістю 506391,00 грн. статутного капіталу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року позов задоволено частково .

Звернуто стягнення на частку ОСОБА_2 у статутному капіталі товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» у розмірі 19,3525 % статутного капіталу, що відповідає 506391,00 грн. шляхом переведення з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 майнових прав на частку в статутному капіталі товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» у розмірі 19,3525 % статутного капіталу, що відповідає 506391,00 грн.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просив про його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, в скарзі посилався на не повне встановлення судом обставин справи, не відповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права.

Так скарга містить посилання на порушення норм процесуального права, щодо не задоволення заяви відповідача про залишення без розгляду даної позовної заяви. У зв'язку з тим, що в суді на розгляді вже перебувала позовна заява подана про той же предмет спору та з тих же підстав. Також скарга містить посилання на порушення норм процесуального права, щодо проведення заочного розгляду справи, та не повідомлення всіх учасників процесу про час і місце судового розгляду, на відсутність доказів у справі з приводу надання згоди всіма учасниками товариства на відчуження відповідачем його частки, у відповідності з вимогами закону та Статуту товариства, який на думку апелянта є неналежним доказом, так як не завірений належним чином. Крім того в скарзі зазначено, що суд розглядаючи справу вийшов за межі заявлених вимог, безпідставно задовольнивши позов шляхом звернення стягнення в спосіб переведення майнових прав відповідача на позивача. При цьому суд не звернув увагу, що в розписці на яку посилається суд як на договір застави жодним чином не йшлося про передачу в заставу майнових прав. Крім того в скарзі є посилання на нікчемність договору застави, який суд вважав укладеним, а також договору позики . Відповідач оспорює факт підписання ним договору позики та отримання в борг грошових коштів.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач та його представник доводи скарги підтримали в повному обсязі.

Позивач та його представники до апеляційного суду не з'явились, подали суду письмові заперечення на доводи скарги.

Позивач не з'явився до апеляційного суду, посилаючись на зайнятість на роботі, а його 5 представників не повідомили суду причини неявки до суду.

Колегія суддів не визнала «зайнятість по роботі» без приєднання будь-яких доказів. поважною причиною неявки до суду, та ухвалила за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представників.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 24.04.2014 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів за яким ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 в борг грошові кошти у розмірі 100000,00 доларів США та 540000,00 грн. із зобов'язанням останнього повернути грошові кошти у строк до 30.05.2014 р. зі сплатою 3% річних. Про отримання грошових коштів сторонами була складена розписка у якій сторонами також було зазначено і всі суттєві умови договору позики. У зв'язку із невиконанням ОСОБА_2 умов договору позики, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2015 р. ухваленим у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, позовні вимоги були задоволені, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 3304949,00 грн. Рішення набрало законної сили 08 квітня 2015 р.

Згідно до тексту зазначеному у розписці в якій містяться всі суттєві умови договору позики, зазначено, що у разі «невозврата денег» , слід розуміти як невиконання умов договору позики, «обвязуюсь переписати свою долю 19,6% ТДВ «БСЛМЗ» на ОСОБА_3».

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Такими необхідними вимогами є: відсутність суперечностей з цим Кодексом, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; необхідний обсяг цивільної дієздатності особи, що вчиняє правочин; вільне виявлення волі; відповідність закону форми правочину; реальність настання наслідків за правочином.

Згідно ч.1,2 ст.12 Закону України «Про заставу», у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Статтею 13 цього Закону визначено, що договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

Щодо письмової форми правочину . Відповідно до ч.1 ,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах(у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Суд вважав, що досліджуваний правочин є договором застави майнових прав, оскільки містить усі суттєві умови його укладення, а саме найменування заставодавця, заставодержателя, розмір боргу, строк виконання зобов'язання, умову у разі невиконання основного договору про повернення грошового зобов'язання, опис предмета застави. Суд вважав, що указана доля в ТДВ «БЕЛМЗ» є доля ОСОБА_2 у статутному капіталі ТзДВ «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод», оскільки абревіатура підприємства співпадає з його назвою, відповідає частці ОСОБА_2 у статутному капіталі цього підприємства, а також за відсутності заперечень з цього приводу відповідача.

Досліджуючи наданий суду доказ на укладення договору застави між сторонами, судом не було встановлено недодержання загальних вимог при укладанні правочину застави майнових прав. Зокрема, договір застави укладений за відсутності суперечностей з нормами Цивільного Кодексу України, та не суперечить Закону України «Про заставу», обидві сторони були наділені цивільною дієздатністю, вільно виявляли свою волю, договір містив всі істотні умови договору застави, відповідав письмовій формі його укладення та мав на меті реальне настання наслідків.

Статтею 572 ЦК України та ст.1 Закону України «Про заставу» визначено поняття застави, якою є право кредитора у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставного майна.

Статтею 2 Закону України «Про заставу» встановлено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, яка випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу, тощо.

Статтею 576 ЦК України та ст.4 Закону України «Про заставу» визначено поняття предмету застави, якою може бути будь-яке майно: річ, цінні папери, майнові права і яке може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Статтею 190 ЦК України визначено поняття майна, яким, як особливим об'єктом, вважаються: окрема річ, сукупність речей, а також майнові права, майнові обов'язки.

Відповідно до ст.167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Відповідно до ч.3 ст.65 Закону України «Про господарські товариства», до товариства з додатковою відповідальністю застосовуються норми статей 4,11,52-64 цього Закону з урахуванням особливостей, передбачених даною статтею. Частинами 1,2 ст.53 цього Закону, учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства.

Згідно до п.4.3.4. Статуту «БЕЛМЗ», учасники мають право відчужувати належну їм частку у Статутному капіталі товариства у порядку встановленому законодавством та цим Статутом. Пунктом 5.5. Статуту ТДВ «БЕЛМЗ» передбачено, що передача частки (частини частки) Учасником третім особам можлива тільки після повного внесення ним частки і з дозволу Загальних зборів Учасників. При передачі частки (частини частки) третій особі відбувається одночасний перехід до неї всіх прав і обов'язків, належних Учаснику.

Таким чином, суд вважав, що корпоративні права, виражені часткою у статутному капіталі товариства є майновими правами, які можуть бути відчужені учасником ТДВ «БЕЛМЗ» ОСОБА_2 і, відповідно, можуть бути предметом застави.

Відповідно до ч.ч.1,6 ст.20 Закону України «Про заставу»,заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Судом встановлено, що відповідачем основне зобов'язання з повернення боргу не виконано, а тому позивач набуває право на звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про заставу», при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права. Заставодержатель набуває право вимагати в судовому порядку переводу на нього заставленого права в момент виникнення права звернення стягнення на предмет застави.

Таким чином, суд задовольнив вимогу позивача щодо звернення, стягнення на предмет застави яким є майнові права не шляхом визнання за ним права власності на ці майнові права, а шляхом переводу на позивача заставленого права.

Вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є недоведеними.

Висновки суду про можливість звернення стягнення на частку відповідача в статутному капіталі товариства в спосіб зазначений в рішенні суду не відповідають вимогам закону. Ухвалюючи рішення, суд порушив норми матеріального та процесуального права.

Так матеріали справи не містять протоколу загальних зборів товариства про надання відповідачу згоди на відчуження його частки у статутному капіталі товариства на момент складання розписки. Не містять також матеріали справи і заяв відповідача, якими він звертався до загальних зборів з проханням надати йому згоду на відчуження його частки.

Відповідно до статуту, положення якого наведені вище, лише загальні збори товариства уповноважені надавати згоду на таке відчуження. Наданий суду лист за підписом директора товариства зі змісту якого вбачається, що інші учасники товариства не заперечували проти передачі відповідачем у заставу позивачу його частки не є належним доказом на підтвердження обставини надання відповідної згоди загальними зборами товариства.

Тобто висновок суду про те, що укладений між сторонами договір відповідає нормам ЦК України та вимогам закону не відповідає дійсності та встановленим обставинам.

З урахуванням того, що за статутом товариства та за ст. 53 ЦК України інші учасники товариства мають переважне право на отримання частки іншого учасника, яка відчужується, а позивач по справі не був учасником товариства, таким чином звернення стягнення в такий спосіб зачіпає права інших учасників товариства, які судом першої інстанції безпідставно до розгляду даної справи залучені не були.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду, про те, що позивач набув права на майнові права відповідача.

Згідно ст. 16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави.

У відповідності до ст. 12 Закону України «Про заставу» у договорі застави повинно бути зазначено найменування, місцезнаходження сторін, суть забезпеченої заставою-вимоги, її розмір і строк виконання зобов'язання, опис предмета застави, а також будь-які інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода.

Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній форі (вказівка на вид заставленого майна)

При укладенні договору застави за згодою сторін або на вимогу однієї із сторін може бути проведена аудиторська перевірка достовірності та повноти балансу або фінансового стану відповідної сторони договору застави та оцінка предмета застави відповідно до законодавства.

Зі змісту розписки на яку посилається позивач як на підставу, свого позову вбачається, що відповідач в разі не виконання умов договору, брав на себе зобов'язання переоформити свою частку в товаристві на позивача. При цьому таке переоформлення повинно відбуватись у суворій відповідності з законом з дотримання прав інших учасників товариства та положень статуту товариства, щодо відчуження частки його учасниками.

Відповідно до ст. 149 ЦК України звернення стягнення на частку майна товариства з обмеженою відповідальністю, пропорційну частці учасника товариства у статутному капіталі, за його особистими боргами допускається лише у разі недостатності у нього іншого майна для задоволення вимог кредиторів. Кредитори такого учасника мають право вимагати від товариства виплати вартості частини майна товариства, пропорційної частці боржника у статутному капіталі товариства. Або виділу відповідної частини майна для звернення на нього стягнення. Частина майна, що підлягає виділу, або обсяг коштів, що становлять її вартість, встановлюється згідно з балансом, який складається на день пред'явлення вимог кредиторами.

Вказаною нормою закону чітко передбачений порядок отримання кредиторами задоволення своїх вимог за рахунок частки майна товариства.

Судом не були встановлені обставини, які передбачені вказаною нормою, як обов'язкові для звернення стягнення на майно. Крім того суд звернув стягнення на майно відповідача в спосіб, який не відповідає вимогам Закону, який безпідставно не був застосований судом. .

З огляду на викладене та не відповідність висновків суду встановленим обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, а також з врахуванням ухвалення судом рішення яке безпосередньо стосується прав інших учасників товариства, які не були залучені до розгляду справи, та не мали процесуальної можливості впливати на результати розгляду справи, щодо оцінки частки відповідача та забезпечення своїх переважних прав, колегія суддів приходить до висновку, про необхідність його скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, колегія суддів з врахуванням того, що набрало законної сили рішення суду, про стягнення з відповідача боргу, вважає за необхідне роз'яснити позивачу його право на стадії виконання вказаного рішення, звернути стягнення на майно відповідача в спосіб визначений ст. 149 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313,314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким: в задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на частку ОСОБА_2 у статутному капіталі товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» у розмірі 19,3525 % статутного капіталу, що відповідає 506391,00 грн. шляхом переведення з ОСОБА_2 на ОСОБА_3 майнових прав на частку в статутному капіталі товариства з додатковою відповідальністю «Бориславський експериментальний ливарно-механічний завод» - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Судді