Справа № 303/1613/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

05 квітня 2016 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів - Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.

секретарі - Рогач О.Я.,

з участю: представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гринихи Т.Ю

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринь Костянтина Андрійовича на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року по справі за позовом органу опіки та піклування Мукачівської міської ради в інтересах неповнолітньої дитини до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, треті особи, без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович Оксана Василівна про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року орган опіки та піклування Мукачівської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 пред»явив до ПАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_2., треті особи, без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2, приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. про визнання недійсним договору іпотеки.

Позивач зазначав, що у забезпечення виконання зобов'язання третьої особи ОСОБА_2 перед відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» за укладеним між ними кредитним договором від 23.08.2006 року №MKH0GA00000163, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2. укладено договір іпотеки від 23.08.2006 року відповідно до якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1. Однак, на момент укладення договору іпотеки не було надано згоди органом опіки і піклування. Як стверджується актом №31 від 29.04.2014 року, складеного у присутності паспортиста ТОВ «І.Т.В.Сервіс Плюс», якою засвідчено підписи ОСОБА_11 і ОСОБА_12 - сусідами відповідача ОСОБА_2, які проживають по АДРЕСА_2 та ОСОБА_13 - сусідкою з АДРЕСА_3, з ІНФОРМАЦІЯ_3 (від самого народження) у квартирі, що є предметом іпотеки, проживає ОСОБА_5 - неповнолітній син відповідачки ОСОБА_2 від першого шлюбу. Тобто, на момент укладення договору іпотеки у квартирі, що передана в іпотеку проживав і проживає

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. Оскаржуваний договір іпотеки суперечить правам та інтересам дитини, яка проживала у квартирі на момент передачі її в іпотеку та може вплинути на майнові права малолітнього на час укладення договору та неповнолітного на даний час ОСОБА_5, а також малолітньої доньки відповідачки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають там і на даний час.

На підставі наведеного позивач просив визнати недійсним договір іпотеки від 23.08.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрований в реєстрі за №2393, з моменту його укладення та припинити заборону на відчуження АДРЕСА_1 яка зареєстрована в реєстрі за №2395 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 25.11.2015 року позов органу опіки та піклування Мукачівської міської ради задоволено.

Договір іпотеки від 23.08.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 (як іпотекодавцем) та ПАТ КБ «ПриватБанк» (як іпотекодержателем), посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрований в реєстрі за №2393, визнано недійсним з моменту його укладення.

Припинено заборону на відчуження АДРЕСА_1, яка була зареєстрована в реєстрі за №2395 приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. на підставі договору іпотеки від 23.08.2006 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2393.

Стягнуто з відповідачів на користь держави по 121,80 грн. судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням, представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуване рішення скасувати, оскільки таке ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що судом не враховано того, що ОСОБА_2. при укладенні договору іпотеки надала нотаріусу заяву від 23.08.2006 року в якій зазначено, що внаслідок передачі в іпотеку квартири не порушено інтереси малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей та довідку ЖРЕР №4 про те, що вона являється власником предмету іпотеки та і в такій квартирі ніхто не зареєстрований. Відповідачка 2 (ОСОБА_2.), зловживаючи своїм правом законного представника дитини, подала неправдиві відомості про місце проживання малолітнього сина, однак зазначене зловживання не тягне таких негативних наслідків, як визнання договору іпотеки недійсним, а можуть бути застосовані інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органом опіки і піклування.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гриниха Т.Ю. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила її задоволити з наведених в ній підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав.

Представник органу опіки та піклування Мукачівської міської ради, ОСОБА_2. та приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В. в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися про час та місце розгляду справи належним чином, однак їх неявка не перешкоджає суду, на підставі ч.2 ст. 305 ЦПК України, розглянути справу в їх відсутності.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зокрема, відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як матеріалами справи, так і судом встановлено, що 23.08.2006 року мiж ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договiр № MKH0GA00000163 (а.с. 5-7).

З метою забезпечення зобов'язань по кредитному договору 23.08.2006 року між ОСОБА_2 (Іпотекодавець) та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Ришкович О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2393, згідно п. 7 якого Іпотекодавець надала в іпотеку наступне майно:

- квартиру загальною площею 85,30 кв.м., житловою площею 53,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

Як встановлено судом, ОСОБА_2. є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що стверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 05.01.1999 року (а.с. 11).

Та відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_2 від 19.08.2008 року, ОСОБА_2. є матір'ю ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 14).

Частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-Х11, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено.

У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог статті 8 ЦПК України та статті З Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки і піклування, відповідно до статті 177 СК України, є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням. Адже відповідно до частини 2 та 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти члена сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

До такого висновку дійшов також Верховний Суд України в постанові №6-392цс15 від 16.09.2015 року, з якої слідує, що аналізуючи ст.ст. 17,18 Закону України

«Про охорону дитинства» та ст. 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Крім того, з матеріалів справи вбачається та не спростована відповідачем 1(ПАТ КБ «ПриватБанк») та обставина, що спірний договір іпотеки було укладено з порушенням, зокрема, вимог статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», оскільки станом на момент укладення цього договору малолітня дитина користувалася предметом іпотеки, іншого житла не має, а передання квартири в іпотеку відбулось без отримання дозволу органу опіки та піклування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що договір іпотеки від 23.08.2006 року укладений в порушення вимог чинного законодавства, тобто без попереднього дозволу органу опіки та піклування на передачу в іпотеку нерухомого майна, яким на час укладення даного договору мав право користування малолітній ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

При цьому, суд правильно врахував вимоги Сімейного кодексу України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також вірно не взяв до уваги надану банком копію довідки ЖРЕП №4 від 22.08.2006 року, з якої вбачається, що малолітній ОСОБА_5 в квартирі, яка є предметом іпотеки не проживав.

Відомості, що зазначені у вказаній довідці також спростовуються актом №31 від 29.04.2014 року, складеного у присутності паспортиста ТОВ «І.Т.В. Сервіс Плюс», якою засвідчено підписи ОСОБА_11, ОСОБА_12 - сусідами відповідача ОСОБА_2., які проживають по АДРЕСА_2 та ОСОБА_13- сусідкою з АДРЕСА_3, що з ІНФОРМАЦІЯ_3 (від свого народження) у квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_5 - син відповідачки ОСОБА_2. від першого шлюбу (а.с. 10).

Тобто встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, на час укладання договору проживав малолітній ОСОБА_5, який на даний час є неповнолітнім і продовжує проживати в цій квартирі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання спірного договору іпотеки недійсним зокрема, щодо порушення прав на момент укладення договору малолітнього та на даний час неповнолітнього ОСОБА_5, укладенням між банком та відповідачем 2 договору іпотеки від 23.08.2006 року без дозволу органу опіки та піклування.

Посилання апелянта на прецедентну практику Верховного Суду України у даній категорії справ, яку необхідно застосовувати колегією приймається з урахуванням вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Як зазначено вище, апеляційний суд у даній справі врахував Постанову Верховного Суду України від 16.09.2015 року по справі № 6-392 цс 15 про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки правовідносини та правова ситуація в цих справах є подібними: ініціатором захисту майнових прав малолітніх дітей є законний представник або орган опіки і піклування, порушником цих прав є один з батьків малолітньої дитини, а цим порушенням скористався банк.

В той же час апеляційний суд не застосовує у даній справі постанову Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі № 6-2940 цс 15, не дивлячись на те, що предметом спору у ній є також договір іпотеки. Висновки Верховного Суду не можуть бути враховані у даній справі, оскільки ініціатором оспорення договору іпотеки у справі № 6-2940 цс 15 був не орган опіки і опікування або законний представник, а мати малолітньої дитини, яка порушила її права. Окрім того, вона аргументувала свої вимоги не порушенням майнових прав дитини, а відсутністю попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки, Отже, у цій справі та у справі, що розглядається апеляційним судом підстави та сторони позову, а також правовідносини сторін спору є різними.

Разом з тим, суд першої інстанції правильно зазначив, що посилання в позові на порушення прав малолітньої доньки ОСОБА_2. - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, є безпідставним, оскільки оскаржуваний договір був укладений між банком та відповідачкою 2 (ОСОБА_2.) до народження ОСОБА_6, а тому її права не є порушеними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» Гринь Костянтина Андрійовича відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :