Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, про виселення за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, про виселення, в якому з урахуванням уточнюючих вимог позивач просив виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки.

В обґрунтування вимог зазначено, що 23 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала 93500 доларів США на придбання квартири зі сплатою 1% на місяць на суму залишку на період до 21 січня 2028 року. З метою виконання зобов'язань між банком та відповідачем 23 січня 2008 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року були частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 у розмірі 88 466 доларів 13 центів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,70 кв. м шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» від свого імені з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу 555 500 грн.

Вимогу про виселення із квартири від 27 лютого 2015 року відповідач не виконала.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 січня 2016 року, позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1, що є предметом іпотеки. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_6 - ОСОБА_8, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів та ухвалити нове рішення про відмову у позові ПАТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала 93500 доларів США на придбання квартири зі сплатою 1% на місяць на суму залишку на період до 21 січня 2028 року. З метою виконання зобов'язань між банком та відповідачем 23 січня 2008 року був укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 06 лютого 2013 року були частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 у розмірі 88 466 доларів 13 центів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 55,70 кв. м шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» від свого імені з укладенням договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу 555 500 грн.

Задовольняючи позов банку про виселення, суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_6 й ОСОБА_7 зареєстровані у квартирі, придбаній за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цієї квартири, а тому підлягають виселенню без надання іншого постійного житла.

Такі висновки ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132І ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-3173цс15 від 06 липня 2016 року, № 6-2830цс15 від 10 лютого 2016 року, № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Згідно положень п. 3 Порядку надання і користування житловими приміщеннями з фондів житла для тимчасового проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 422, громадянам, які втратили житло внаслідок звернення стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного приміщення, житлові приміщення з фондів житла для тимчасового проживання надаються за рішеннями виконавчих органів сільських, селищних, міських рад,Київської і Севастопольської міськдержадміністрацій.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаний Закон є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-2947цс15 від 03 лютого 2016 року, на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню рішення суду як в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в частині виселення.

Згідно вимог ст. ст. 213, 214, 215, 303, 315 ЦПК України про дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у спірних правовідносинах має зазначатися у резолютивній частині рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та/або виселення з обтяженої іпотекою квартири, а у мотивувальній частині судового рішення мають наводитися умови та підстави для застосування наведеного Закону.

Підстави застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» при вирішенні спору апеляційний суд не перевірив, передбачені цим Законом обставини не дослідив та передчасно погодився із висновками суду першої інстанції щодо вирішення справи.

З наведених підстав ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції згідно ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик