АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7645/16 Справа № 185/3812/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Куценко Т.Р., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року

по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Самара» про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Самара» про стягнення заборгованості за кредитним договором. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 28 квітня 2007 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Самара" був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювану відкличну кредитну лінію на строк з 28 квітня 2007 року по 26 грудня 2008 року, з лімітом: 210000 грн. з квітня по листопад 2007 року, 185000 грн. на грудень 2007 року, 160000 на період з січня по вересень 2008 року, 135000 грн. на жовтень 2008 року, 110000 грн. на листопад 2007 року, 60000 грн. на період з 01 грудня 2008 року по 26 грудня 2008 року, 0 грн. на 27 грудня 2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% річних в межах встановленого терміну кредитування та в розмірі 19% річних за користування понад встановлений термін кредитування. За підсумками всіх транзакцій позичальнику надано кредит на суму 210000 грн., які позичальник зобов'язався повернути відповідно до зазначеного графіку зменшення ліміту кредитування, а проценти сплачувати один раз на місяць.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком, позичальником та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником свої зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник.

Позичальник зобовязання за кредитним договором не виконує, в звязку з чим, позивач вперше звернувся до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 17 лютого 2009 року про стягнення боргу, рішенням суду було стягнуто з поручителя заборгованість за тілом кредиту у сумі 160000 грн. та 9116,19 грн. відсотків; за рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2011 року з позичальника було стягнено заборгованість за тілом кредиту у сумі 160000 грн. та 40059,25 грн. за відсотками. Після ухвалення рішень суду заборгованість не було погашено своєчасно та у повному обсязі і утворилася заборгованість за відсотками та пенею. Тому, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 176 115,96 грн., та судові витрати, понесені ним при зверненні до суду.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерним банком "Укргазбанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агро-Самара" був укладений кредитний договір №18/07, відповідно до якого банк відкрив позичальнику невідновлювану відкличну кредитну лінію з загальним лімітом 210000 грн.на строк з 28 квітня 2007 року по 26 грудня 2008 року, з наступним графіком зменшення ліміту: 210000 грн. з квітня по листопад 2007 року, 185000 грн. на грудень 2007 року, 160000 на період з січня по вересень 2008 року, 135000 грн. на жовтень 2008 року, 110000 грн. на листопад 2007 року, 60000 грн. на період з 01 грудня 2008 року по 26 грудня 2008 року, 0 грн. на 27 грудня 2008 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% річних в межах встановленого терміну кредитування та в розмірі 19% річних за користування понад встановлений термін кредитування. Позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти відповідно до зазначеного графіку зменшення ліміту кредитування, а проценти сплачувати один раз на місяць /а.с.4-8/.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між банком, позичальником та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого поручитель взяв на себе зобовязання відповідати перед банком за невиконання боржником свої зобовязань у тому ж обсязі, що і боржник /а.с.12-13/.

У порушення умов кредитного договору, позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків. Вказані обставини встановлені судовими рішенням у цивільній та господарських справах, тому у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

17 лютого 2009 року позивач звернувся з позовом до позичальника, відповідача, а також майнових поручителів про стягнення заборгованості за кредитним договором №18/07 від 28 квітня 2007 року.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 березня 2012 року у справі 2-317/12 позов банку було задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором. Провадження відносно позичальника було закрито у зв'язку з підсудністю спору господарському суду.

Крім того, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2011 року з ТОВ "Агро-Самара" було стягнуто заборгованість за зазначеним кредитним договором /а.с.14-15/.

Як зазначає позивач, за рішенням суду з відповідача ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість, яка утворилася станом на 29 квітня 2009 року.

У зв'язку з тим, що залишається непогашеною заборгованість по тілу кредиту у сумі 160000 грн., станом на 10 березня 2016 року утворилася заборгованість за відсотками у сумі 160232,17 грн. та пеня за несплату процентів у сумі 15883,79 грн.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, позичальник зобов'язаний виконувати кредитний договір у відповідності до його умов та вимог закону.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України та пунктів 1.2-1.3 договору поруки від 28 квітня 2007 року, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник i поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що i боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Статтею 259 ЦК визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Як встановлено п.3.3 договору поруки, сторони домовилися про те, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки. Договір про збільшення строку позовної давності за іншими вимогами, у тому числі за вимогами про стягнення відсотків, сторонами не укладався.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Так, позивач звернувся вперше з позовом до відповідача з позовом 17 лютого 2009 року, а до позичальника 10 грудня 2010 року, у зв'язку з чим було перервано строк позовної давності та перебіг строку позовної давності почався заново.

Доводи позивача про те, що перебіг строку позовної давності переривався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, а саме - сплатою частини заборгованості, колегія не приймає до уваги оскільки, списання яке проводилось банком з рахунку третьої особи, здійснювалось без згоди відповідача, що підтверджено меморіальними ордерами, а отже така оплата не може свідчити про переривання строку позовної давності. Крім того, оплата за відсотками, здійснена відповідно 01.10.2014 року та 21.11.2015 року також не може свідчити про переривання строку позовної давності, оскільки дана оплата також здійснена не відповідачем, а державним виконавцем в результаті реалізації заставного майна третьої особи, тому така оплата не може бути діями по визнанню боргу відповідачем у розумінні ст.. 264 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що строк позовної давності щодо сплати процентів та пені за несплату процентів не переривався.

Натомість оскільки кредитором третьою особою у справі та відповідно і відповідачем, як поручителем, так і не були повернуті кредитні кошти в строки обумовлені кредитним договором та не виконані рішення судів про повернення суми основного боргу тіла кредиту, не припинено зобов»язання у будь-який інший спосіб, враховуючи умови договорів. Крім того, якщо виконання зобов»язання передбачалось частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчини дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання строку подовної давності стосовно інших (невизначених) частин платежу. Тобто, сплата відсотків за користування кредитом на загальну суму 35 625, 56 грн. може переривати строк позовної давності виключно щодо конкретно сплачених щомісячних періодичних платежів відсотків за користування кредитом, а не щодо інших періодичних платежів.

Однак, колегія суддів не погоджується з позицією відповідача та висновками суду першої інстанції що сплинув строк позовної давності щодо тіла кредиту і відповідно внаслідок чого сплинув строк позовної давності і за відсотками по кредиту та пенею.

Так, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 17 лютого 2009 року про стягнення боргу, було стягнуто з поручителя заборгованість за тілом кредиту у сумі 160000 грн. та 9116,19 грн. відсотків. За рішеннями господарського суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2011 року з позичальника було стягнено заборгованість за тілом кредиту у сумі 160000 грн. та 40059,25 грн. за відсотками.

Зазначене свідчить, що про те, що право позивача у цій частині вимог уже захищено у судовому порядку, а тому з моменту винесення вищевказаних судових рішень взагалі строк позовної давності по основному зобов»язанню по кредиту не може мати свій перебіг. Тобто, колегія суддів виходить з того, що предмет спору у даних вимогах не є вимога щодо стягнення тіла кредиту, тому заява про застосування строків позовної давності, саме в межах цієї справи, задоволенню не підлягає, оскільки у даному випадку предметом розгляду є додаткові вимоги внаслідок невиконання, тому застосування строків позовної давності по відсоткам як додатковим вимогам суперечать матеріалам справи, предмету позову та змісту зобов»язань за договором.

Крім того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання, не позбавляє його права на стягнення пені, передбачених умовами договору та нормами ЦК України. У разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України у справі № 6-1047цс16 від 06.07.2016 року, № 6-20цс14 від 19.03.2014 року, які є обов»язковими для застосування всіма судами України.

Оскільки, відповідно до вимг ст.ст. 553, 554 Цивільного кодексу України та пунктів 1.2-1.3 договору поруки від 28 квітня 2007 року, поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник i поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що i боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи вищевикладене, колегя суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в межах строків загальної позовної давності, та відповідно підлягає стягненню з відповідача, як поручителя заборгованість по відсоткам за користування кредитом у сумі 87 019,71 грн. за період квітень 2013 року по 10 березня 2016 року оскільки прос трока сплати відсотків по кредиту почалась з 06.05.2013 року, у відповідності до п.1.4.4. Договору. Відповідно підлягає стягненню з відповідача як поручителя на користь позивача пеня за несплату процентів у розмірі 13 585,02 грн. за період з 25.04.2015 року по 10.03.2016 року позов подано до суду 26.04.2016 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на зазначене, апеляційна інстанція вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у розмірі 2120,00 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Агро-Самара» про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» проценти за користування кредитом у розмірі 87019,71 грн., пеню за несплату порцентів у розмірі 13 585,02 грн. та судові витрати у розмірі 2120,00 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т.Р.Куценко

ОСОБА_3