АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

22 грудня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Немировської О.В.,

суддів - Чобіток А.О., Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій ім.В.М.Шимановського», третя особа: Первинна профспілкова організація Товариства з обмеженою відповідальністю «Український інститут сталевих конструкцій» про стягнення заборгованості по заробітній платі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 20 вересня 2016 року,

встановила:

у травні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 49 321 грн. 76 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалася на те, що вона з 01.09.2010 р. по 27.02.2015 р. працювала у відповідача на посаді інженера 1-ї категорії відділу просторових споруд. За період роботи з лютого 2014 р. по лютий 2015 р. їй не було виплачено відтерміновану заробітну плату в сумі 32 640 грн. Вказаний трудовий спір був направлений до Національної служби посередництва та примирення і в результаті розгляду 09.02.2015 р. було укладено Мирову угоду, за умовами якої відповідач повинен був не пізніше липня 2015 р. виплатити заборгованість та провести індексацію. Однак цього зроблено не було, а тому позивач просила стягнути заборгованість з урахуванням індексації, яка становить 16 681 грн. 76 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога не була включена до фонду оплати праці ТОВ Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М.Шимановського», такі виплати не відносяться до числа обов'язкових, а тому не є заробітною платою позивача.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення Законів України «Про оплату праці», «Про колективні договори і угоди», ст. 115, 233 КЗпП України.

Доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Як видно з матеріалів справи, позивач була звільнена з роботи з 03.03.2015 р. і 13.03.2015 р. та 08.04.2015 р. на її картковий рахунок було перераховано всі належні їй на день звільнення суми (а/с16 т. 1). Відповідно до Довідки, виданої відповідачем 10.06.2016 р. №Ук000000011 заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі відсутня (а/с 57 т. 1).

Відповідно до Розпорядження Національної служби посередництва та примирення від 12.01.2015 р. №001-р було зареєстровано колективний трудовий спір (конфлікт) між найманими працівниками відділу просторових споруд ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М.Шимановського» та ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М.Шимановського» та зазначено вимоги: «1. Виплатити заборгованість по відтермінованій заробітній платі (яка нараховувалась як матеріальна допомога). 2. Перевести найманих працівників відділу на 8-годинний робочий день».

09.02.2015 р. між ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій ім. В.М.Шимановського» та найманими працівниками відділу просторових споруд, відділу цивільних і просторових споруд, відділу комплексного проектування та реконструкції заводів, відділу нових типів конструкцій, відділу мостів і спеціальних споруд, в особі органу, уповноваженого представляти їх інтереси, було укладено Мирову угоду, відповідно до п. 2 якої керівництво інституту зобов'язується продати лабораторно-виробничий корпус не пізніше 01 липня 2015 р. і повністю розрахуватись із співробітниками вказаних вище відділів по заборгованості з відтермінованої заробітної плати (яка нараховувалась як матеріальна допомога) відповідно до відомостей про надання матеріальної допомоги станом на 31.01.2015 р. протягом 1 місяці з дня отримання коштів на розрахункові рахунки.

Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що розмір матеріальної допомоги, який він вважає заборгованістю по заробітній платі, було обчислено за 12 місяців виходячи із середнього розміру всіх виплат матеріальної допомоги за час роботи позивача.

Посилання позивача на факт перерахування матеріальної допомоги на картковий рахунок, за яким їй перераховувалась заробітна плата відповідачем та зазначення в якості категорії операції: «зарахування заробітної плати та виплат прирівняних до неї», також не може бути підставою для визнання матеріальної допомоги частиною заробітної плати, яка їй належала до сплати на день звільнення.

Згідно наданих позивачем Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 11.08.2015 р. позивачу нараховувалась та була виплачена Первинною профспілковою організацією ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій» матеріальна допомога, яка зазначена «виплати чи відшкодування» в 1, 2 та 4 кварталах 2014 р. та 1 кварталі 2015 р. (а/с 31 т. 1). Аналогічні відомості містяться в Довідці від Первинної профспілкової організації ТОВ «Український інститут сталевих конструкцій» від 07.09.2016 р. (а/с178 т. 1).

Посилання позивача на неповне встановлення судом обставин справи є безпідставним, оскільки всі зазначені позивачем обставини були судом першої інстанції перевірені і в рішенні суду було правильно визначено, які саме обставини, якими позивач обґрунтовувала свої вимоги, мають місце.

Те ж саме стосується відмови у задоволенні клопотання про допит в якості свідків співробітників відділу просторових споруд, оскільки відповідно до ст. 63 ЦПК України показання свідків - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. В даному випадку, показання свідків щодо наявності заборгованості по виплаті матеріальної допомоги перед позивачем не можуть бути належним доказом по справі.

Представники відповідача та третьої особи по справі - Первинної профспілкової організації, яка здійснювала виплату матеріальної допомоги визнають факти виплати позивачу матеріальної допомоги протягом 2012-2015 років, а також укладення Мирової угоди від 09.02.2015 р. Однак ці факти також не свідчать про наявність заборгованості по нарахованій, але не виплаченій позивачу матеріальної допомоги на день її звільнення.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 р. - у залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді

№ справи: 755/8774/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/13660/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Бартащук Л.П.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.