АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6201/16 Справа № 209/6221/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Байбара Г. А. Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді : Кочкової Н.О.,

Суддів: Каратаєвої Л.О., Григорченка Е.І.,

при секретарі: Григор'євій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичних осіб Адміністрації Дніпровського району Дніпродзержинської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченого договору міни від 12 серпня 2002 року він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. В цій квартирі на час звернення до суду були зареєстровані: він, його неповнолітня дочка ОСОБА_5, його колишня дружина ОСОБА_3, повнолітній син ОСОБА_3 від попереднього шлюбу - ОСОБА_4, та їх з відповідачкою неповнолітня дочка ОСОБА_6. На теперішній час у вказаній квартирі зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_7, а також проживають без реєстрації її діти: ОСОБА_8 та ОСОБА_9. Після реєстрації шлюбу між ним та ОСОБА_3, відповідачі отримали право на реєстрацію та проживання у належній йому квартирі, як члени його сім'ї. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 жовтня 2013 року шлюб між ним та ОСОБА_3 було розірвано. З березня 2013 року по жовтень 2015 року він разом із дочкою ОСОБА_5 не мав доступу до спірної квартири і був вимушений проживати за різними адресами. У жовтні 2015 року відповідачі добровільно виселились із спірної квартири, і він разом із теперішніми членами своєї сім'ї вселився у неї. Проте вільно розпоряджатися квартирою він не може, оскільки відповідачі до цього часу залишаються зареєстрованими у квартирі. Через реєстрацію відповідачів він не може здати квартиру в оренду, продати її, сплачувати комунальні платежі тільки за себе та власну родину, що порушує його права власника нерухомого майна. В теперішній час відповідачка ОСОБА_3 проживає у належній їй на праві власності квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2. З урахуванням уточнень позову просив усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом скасування реєстрації місця проживання за даною адресою ОСОБА_3, ОСОБА_4; Зобов'язати Відділ реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичних осіб адміністрації Дніпровського району скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 (а.с.2-4, 28-31, 46-49, 100-101, 127-128)

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом та зняття з реєстрації відмовлено ( а.с. 185-187).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити новерішення, яким задовольнити його позов у повному обсязі (а.с. 191-192).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору міни від 12 серпня 2002 року, ОСОБА_2 є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4, (а.с. 5).

28 червня 2008 року позивач ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із відповідачкою ОСОБА_3, і після реєстрації шлюбу прізвище позивача було змінено з «ОСОБА_2» на «ОСОБА_2» (а.с. 10).

15 серпня 2008 року ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_4 знялися з реєстрації у квартирі за адресою: АДРЕСА_5, і в цей же день, зі згоди позивача, як члени його сім'ї, були зареєстровані в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 112, 113).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 08 жовтня 2013 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 було розірвано, і після розірвання шлюбу прізвище позивача «ОСОБА_2» було змінено на дошлюбне «ОСОБА_2» (а.с. 11, 12).

05 липня 2014 року ОСОБА_2 зареєстрував шлюб із ОСОБА_11, якій після реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище «ОСОБА_2» (а.с.50).

17 січня 2015 року ОСОБА_7 була зареєстрована у спірній квартирі як член сім'ї власника.

Згідно довідки про склад сім'ї ТОВ «Інфо-Ком» від 14 січня 2016 року у спірній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_2, відповідачка ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4, а також дочка власника ОСОБА_5, 1998 року народження, дочка ОСОБА_6, 2009 року народження, та ОСОБА_7 (а.с. 109).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем вибрано не правильний спосіб захисту порушеного права, оскільки усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження жилим приміщенням шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням, що регулюється нормами житлового та цивільного законодавства.

Вказаний висновок є правильним, відповідає нормам матеріального та процесуального права і підтверджується матеріалами справи.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цими приміщенням. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-57ц11 від 16 січня 2012 року, і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну має враховуватись судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Виходячи з наведеного, судом першої інстанції правильно було визначено, що позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні пред'явлених вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не врахував, що спірна квартира набута позивачем до реєстрації шлюбу з відповідачкою, та на те, що реєстрації відповідачів обмежує його права на користування і розпорядження своєю власністю - не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують вищезазначених висновків суду.

Доводи апелянта про те, що у позовній заяві про зменшення позовних вимог він просив скасувати реєстрацію відповідачів у спірній квартирі - не заслуговує на увагу, оскільки протирічить ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до повторення обставин справи та цитування норм діючого законодавства і не спростовують правильність висновків суду 1 інстанції.

Судом правильно встановлено характер правовідносин, які виникли між сторонами, у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, підстав для виходу за межі апеляційної скарги - не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: