Справа № 199/5019/16-ц
07 грудня 2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:
головуючого судді Руденко В.В.,
при секретарі Куземі О.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності,-
Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою про визнання права власності, зазначивши, що з початку вересня 1994 року відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 запропонували її родині, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_1, мешкати у їх будинку по вул. Казахстанська, 88 в м. Дніпрі та користуватися земельною ділянкою. У звязку із відсутністю у родині власного житла, позивач прийняла пропозицію відповідачів та одразу переїхала в їх будинок, останні передали ключі від вхідних дверей будинку та правовстановлюючі документи на будинок. Після смерті батька залишилася проживати в даному будинку сама, тобто з 1994 року проживає та користується будинком відкрито та безперервно до теперішнього часу, усіма питаннями відносно майна до сих пір опікується самостійно, виконує необхідні ремонтні роботи та сплачує комунальні платежі, відповідачі виселилися і звязків зі мною не підтримують, будь-яких вимогпро повернення майна останні не предявляли, у звязку з цим, вона просить визнати за нею права власності на домоволодіння № 88 по вулиці Казахстанській у м. Дніпрі, набуте за давністю володіння.
У судовому засіданні представник позивача надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідачі до судового засідання не зявились, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суду не повідомили.
Зі згоди представника позивача суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. ст. 224-226 ЦПК України.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки, як встановлено судом, домоволодіння № 88 по вул. Казахстанській у м. Дніпро належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.04.1995 року та ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.10.1973 року. В 1994 році по досягнутій домовленості між родиною ОСОБА_5 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та ОСОБА_2 та ОСОБА_3, останні передали ключі від вхідних дверей та оригінали правовстановлюючих документів на домоволодіння № 88 по вул. Казахстанській, після чого родина ОСОБА_5 почала постійно мешкати в даному домоволодінні.
ОСОБА_4 16 жовтня 2006 року помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 25 жовтня 2006 року Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1921.
Після смерті батька позивач залишилася проживати в даному будинку сама, тобто з 1994 року продовжує проживати та користуватися будинком відкрито та безперервно та підтримувати у належному стані.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Відповідно до ст. 344 ЦК України» особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майно протягом пяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не встановлено цим Кодексом».
Згідно з п.п. 4,6,8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до прав та обовязків, що відносяться до змісту цивільних відносин, які виникли до набрання ним чинності, але продовжують існувати після 01.01.2004, з урахуванням чого правила ст. 344 ЦК України поширюються на осіб, які розпочали володіння чужим майном за три роки до 01.01.2004 з огляду на закінчення до 01.01.204 строку позовної давності за ЦК УРСР.
Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Тобто, об'єктом набуття права власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України є чуже або безхозне майно, а умовами виникнення права власності за давністю володіння є: відкритість, безперервність, тривалість та добросовісність володіння. Відкритість володіння означає, що особа не приховує свого статусу від інших осіб, не приховує факту, що вона не є власником майна, але володіє і користується таким майном як власник. Тривалість володіння означає, що для виникнення права власності на нерухоме майно особа повинна ним проволодіти протягом 10 років. Фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Скористатися правом власності на чуже майно на підставі набувальної давності може особа, якщо вона заволоділа майном добросовісно, тобто на законних підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України вбачається, що така норма матеріального закону визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним.
Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.
Виходячи зі змісту 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).
Право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.
Зазначені висновки викладені в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав».
Викладені обставини підтверджують закінчення строку давності витребування відповідачами свого майна згідно з ст.ст. 71,76 ЦК УРСР, від часу чого позивач, добросовісно володіючи майном і не переховуючись від відповідачів, безперервно на протязі 22 років продовжує ним відкрито володіти, що за визначенням ст. 398 ЦК України має визнаватися добросовісним володінням.
Таким чином, також відсутність з боку відповідачів протягом часу володіння будь-яких вимог про повернення майна, є наявність передумов набуття позивачкою права власності на домоволодіння № 88 по вулиці Казахстанській у м. Дніпро.
Керуючись ст. 344 ЦК України, ст.ст.10, 60, 130, 214, 215,224 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, за набувальною давністю право власності на домоволодіння №88 по вулиці Казахстанській в місті Дніпрі, яке складається з: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 40,8 кв.м., житловою площею 16,5 кв.м., сараю літ.Б, літнього душу літ.Г, вбиральні літ.Д, навісу літ.Ж, споруд 1-4.
Судові витрати покласти на позивача.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя