УХВАЛА

іменем україни

7 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, згідно з умовами якого відповідачка отримала кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 114 750 дол. США зі сплатою 11,75 % річних, з кінцевим терміном повернення - 14 лютого 2033 року. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору відповідачка зобов'язалась повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно у терміни визначені договором.

На забезпечення виконання договору кредиту 15 лютого 2008 року між банком, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_4 зобов'язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених договором кредиту.

Позивач зазначав, що відповідач порушила свої зобов'язання щодо щомісячного повернення частини кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом,на вимоги відповідачі не реагували, внаслідок чого утворилась заборгованість у сумі 3 866 929 грн 45 коп., яку позивач просив стягнути з відповідачів.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що ПАТ «Укрсоцбанк» пропустило строк позовної давності щодо вимог про стягнення боргу за кредитом та відсотками, про що заявив відповідач

З таким висновком судів погодитись не можна, оскільки вказаний висновок суперечить вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 15 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту № 05-038/61, відповідно до умов якого відповідачці було надано кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання у сумі 114 750 дол. США зі сплатою 11,75 % річних, з кінцевим терміном повернення 14 лютого 2033 року.

На забезпечення виконання кредитного договору 15 лютого 2008 року між позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір поруки № 02-038/89, відповідно до умов якого ОСОБА_4 зобов'язався перед банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язання щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій, у розмірі, порядку та у випадках, передбачених договором кредиту.

Відповідно до умов кредитного договору ОСОБА_3 зобов'язалась повертати кредит та сплачувати нараховані відсотки щомісячно у терміни визначені договором.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів у сумі 114 750 дол. США.

Згідно з п. п. 3.2.3 договору кредиту, кредитор має право вимагати негайного повернення кредиту, погашення нарахованих процентів та сплати можливих штрафних санкцій, якщо позичальник протягом трьох робочих днів від дати отримання вимоги кредитора про надання додаткових засобів забезпечення виконання зобов'язання, згідно з п. 3.2.2 цього договору, не дасть таких засобів (шляхом укладання відповідного договору), або запропоновані засоби не влаштують кредитора.

Внаслідок порушення ОСОБА_3 умов договору в частині порядку та строків повернення позичених коштів утворилась заборгованість, яка станом на 19 червня 2015 року за розрахунком банку становить 181 297,84 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 3 866 929 грн 45 коп.

Також встановлено, що ОСОБА_3 перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 19 червня 2009 року та зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом 23 травня 2011 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту банк звернувся 10 липня 2015 року. При цьому відповідач просив застосувати позовну давність.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно з ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити комісію.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року № 6-20цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони погодили строк дії кредитного договору - 14 лютого 2033 року. Позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) до 10 числа кожного місяця згідно з графіком. Строк виконання основного зобов'язання банк не змінював.

Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не врахували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили та не перевірили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому помилково відмовили у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості по окремих платежах.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 2 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик