АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 грудня 2016 року Апеляційний суд м. Києва

у складі:

головуючого Вербової І.М.

суддів Поливач Л.Д.

ШаховоїО.В.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року, -

у с т а н о в и в :

У грудні 2010 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до АГК «Радосинь», третя особа - КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 1998 року вона є членом Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (АГК «Радосинь»). На підставі рішення Київради № 5491 від 19 серпня 1999 року кооперативу було надано у постійне користування 5,0031 га землі. 8 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району. Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва. Враховуючи, що будівля вже була запроектована та погоджена з відповідними службами, керівництво кооперативу звернулося до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати запроектовані приміщення під магазини та станцію технічного обслуговування, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін у проектну документацію та погодження її з відповідними службами міста. 15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» їй та іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3 СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3. Позивачу особисто були виділені місця під будівництво групи приміщень загальною площею 758,8 кв.м. в блоці № 2, а також частину СТО, площею 289,2 кв.м. Вказує, що на підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК «Радосинь» передати ці об'єкти їй у власність. Позивач виконала взяті на себе зобов'язання, натомість відповідач не може

_____________________________________________________

Справа № 2-9418/10

№ апеляційного провадження 22-ц/796/10423/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Вербова І.М.

передати вказані об'єкти у її власність, оскільки згідно вимог Статуту АГК «Радосинь» прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500000 грн. відноситься до компетенції загальних зборів. На її звернення голова кооперативу пояснив, що він неодноразово призначав загальні збори, проте зібрати кворум для вирішення даного питання не вбачається за можливе.

Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду вона користується побудованими за свій рахунок приміщеннями та сплачує податок на землю, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо передання групи приміщень у її власність, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 51/100 частини нежитлової будівлі літери «Г», що складає 289,2 кв.м. від загальної площі 572,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; 49/100 частини нежитлової будівлі літери «В», що складає 758,8 кв.м. від загальної площі 1554,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; металевий ремонтний бокс, загальною площею 109,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати вказані об'єкти нерухомого майна.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 рокупозов задоволено: визнано за ОСОБА_2 право власності на: 51/100 частини нежитлової будівлі літери «Г», що складає 289,2 кв.м. від загальної площі 572,9 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; 49/100 частини нежитлової будівлі літери «В», що складає 758,8 кв.м. від загальної площі 1554,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; металевий ремонтний бокс, загальною площею 109,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати вказані об'єкти нерухомого майна.

В апеляційній скарзі особа, яка не брала участі у справі, ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

ОСОБА_3, зокрема, посилається на ті обставини, що суд дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позову. Зазначає, що він є членом АГК «Радосинь». 15 квітня 1998 року між ним та головою АГК «Радосинь» ОСОБА_6 було укладено договір забудови № 70, предметом якого є спільна діяльність сторін щодо будівництва гаражних боксів на території гаражного комплексу АГК «Радосинь» по АДРЕСА_1 номер боксу 703, якому в подальшому присвоєно номер 2130. Згідно умов договору скаржник зобов'язався сплатити солідарну частку об'єктів загального користування, перелік яких визначався у додатку № 1 зазначеного договору. На підставі рішення АГК «Радосинь» сума внеску була визначена в розмірі 750 доларів США по курсу на день оплати. На виконання даного рішення 23 квітня 1998 року скаржником було сплачено 1057 грн. 50 коп. У вказаному кооперативі ним було побудовано два гаражні бокси №2129 та № 2130, які в подальшому були об'єднані та перереєстровані розпорядженням Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2007 року у один гаражний бокс, якому було присвоєно № 2129.

Також зазначає, що до цього часу загальними зборами членів кооперативу (зборами уповноважених) рішення про встановлення розмірів та порядок сплати пайових внесків не приймалось і відповідні зміни до статуту кооперативу, як це встановлює Закон України «Про кооперацію» та ст. 4.1, 8.6 статуту кооперативу, не вносились, а тому судом не об'єктивно зазначено, що позивач ОСОБА_2 сплатила пайові внески в повному обсязі. Також зазначає, що суд не посилається на жодний фінансовий документ, який би підтверджував внесення ОСОБА_2 коштів на будівництво цих приміщень, на які суд визнав за нею право власності.

Також ОСОБА_3 зазначає, що частина зданих ним, а також іншими 1080 членами кооперативу, вступних внесків була використана на будівництво адміністративних приміщень кооперативу, які за оскаржуваним рішенням в свою власність забрала позивач.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити.

Представники ОСОБА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_9, представник АГК «Радосинь»- ОСОБА_10 у задоволенні апеляційної скарги просили відмовити, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року залишити без змін.

Представник третьої особи КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», належним чином повідомленої про дату, час та місце розгляду справи у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, у зв'язку із чим колегія суддів вважала за можливе слухати справу у його відсутність на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Перевіривши законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність її задоволення, виходячи з таких підстав.

Під час розгляду справи судом встановлено, що згідно довідки АГК «Радосинь» № 102 від 7 грудня 2010 року, ОСОБА_2 є членом кооперативу з 1998 року на підставі рішення загальних зборів (а. с. 11).

Рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 АГК «Радосинь» надано у постійне користування 5.0031 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва з подальшою експлуатацією двоповерхових гаражів на АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом від 3 грудня 1999 року (а. с. 39-44).

8 червня 1998 року листом № 02-48 Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього руху для потреб району (а. с. 52).

Проте, як убачається з матеріалів справи у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв'язку з чим АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з питань розміщення СТО та магазинів в блоці "В" в існуючих приміщеннях на території гаражного кооперативу.

Листом № 02-56 від 21 серпня 1999 року кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста (а. с. 51).

Протоколом АГК «Радосинь» № 3 від 15 вересня 1999 року вирішено у зв'язку з відмовою Ватутінської районної державної адміністрації від будівництва учбових класів задовольнити прохання ОСОБА_2 та ОСОБА_11 про виділення їм площі під будівництво блоку № 2, СТО, металевого ремонтного боксу та топкової № 3 при умові внесення ними пайових внесків в розмірі по 1500 грн. і внесків понад пай у вигляді виконання робіт по закупці і завезенню піску на територію кооперативу за власний рахунок в об'ємі по 35 тис. тон.

При цьому, розподілено площу під забудову у такому порядку: ОСОБА_2 - частину блок № 2 загальною площею 758,8 кв.м.; частину СТО площею 289,2 кв.м.; металевий ремонтний бокс площею 109,1 кв.м.; ОСОБА_11 - частину блоку № 2 загальною площею 795,3 кв.м.; частину СТО площею 283,7 кв.м.; топкову № 3 площею 45 кв.м. (а. с. 12).

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_2 зазначала, що нею виконані взяті на себе зобов'язання щодо будівництва зазначених об'єктів, натомість відповідач ухиляється від виконання домовленості щодо передачі приміщень у власність позивача.

Задовольняючи позов, суд дійшов висновку про те, що виходячи з положень ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, у зв'язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом з тим, ухвалене у справі судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною 1 ст. 328 ЦК Українипередбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Таким чином, зазначеними нормами не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

При цьому, ураховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК Українинабуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року № 6-318цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Цивільним законодавством, зокрема ст. 328 ЦК України (набуття права власності), не передбачено такої підстави для визнання права власності за особою як не виконання зобов'язання за домовленістю, тобто закон не пов'язує виникнення права власності у набувача за договором з невиконанням його умов. У разі невиконання умов договору однією із сторін, інша сторона може вимагати його виконання.

Отже, порушення зобов'язання за домовленістю між позивачем та АГК «Радосинь» тягне за собою інші правові наслідки, а не визнання права власності, яке регулюється іншими нормами ЦК України.

Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Абзацом 2 ч. 3 ст. 331 ЦК встановлено право особи, яка створила об'єкт нерухомого майна зі своїх матеріалів, або набуває на нього право власності на підставі договору або закону, укладати договори щодо зазначеного об'єкта незавершеного будівництва.

При цьому для реєстрації права власності набувача на об'єкт незавершеного будівництва надаються документи, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозвіл на виконання будівельних робіт, проектно-кошторисна документація, а також документи, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Таким чином, ст. 331 ЦК також не передбачено можливості визнання права власності на недобудоване нерухоме майно в судовому порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК передбачає лише у статтях 335 і 376. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК).

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України встановлено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В матеріалах справи відсутні відомості відповідно до положень ст. 126 ЗК України на підтвердження того, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими спірними об'єктами будівництва.

На підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 користувачем вказаної ділянки є АГК «Радосинь».

Зазначеним обставинам, які безпосередньо стосуються предмета даного спору, судом першої інстанції не надано належної правової оцінки, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Посилання сторін на те, що у ОСОБА_3 відсутнє право на оскарження рішення суду першої інстанції, скільки останній не є членом кооперативу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить гаражний бокс № 2129 в АГК «Радосинь» (а. с. 101), а також довідкою АГК «Радосинь» № 84 від 14 серпня 2008 року (а. с. 100), з якої вбачається, що скаржник є членом АГК «Радосинь» згідно зборів уповноважених протоколу № 1 від 27 травня 1997 року.

Згідно показів свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_12, які є членами АГК «Радосинь», останні сплачували вступні внески, що були використані на будівництво адміністративних приміщень кооперативу, які в подальшому за рішенням суду забрала ОСОБА_2 у свою власність.

Твердження представника кооперативу про те, що довідка № 84 від 14 серпня 2008 року, яка видана ОСОБА_3 АГК «Радосинь» за підписом голови є помилковою, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

На підставі ч. 5 ст. 88 ЦПК України, суд апеляційної інстанції вирішує питання про судові витрати, вважаючи стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1870,00 грн.

Таким чином, рішення суду назвати законним та обґрунтованим не можна, а тому воно підлягає скасуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», про визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави витрати по сплаті судового збору у розмірі 1870,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.М. Вербова

Судді: Л.Д. Поливач

О.В.Шахова