Номер провадження: 2-др/785/14/16
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В., Сидоренко І.П.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву прокуратури Одеської області про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та прокуратури Одеської області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області,-

встановила:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 222,28 гривень та моральної шкоди в розмірі 50 000,00 гривень, завданої в результаті неправомірних дій та бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області, які полягають у не проведенні досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000038 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, внесеному до ЄРДР 29.01.2015 року за її заявою, незалученні її у якості потерпілої, а також у винесенні старшим слідчим другого відділу слідчого управління прокуратури Одеської області ОСОБА_2 27.03.2015 року постанови про закриття вищевказаного кримінального провадження (а. с. 2-5).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що в результаті такої неправомірної бездіяльності посадових осіб прокуратури Одеської області вона вимушена була звертатися до суду за захистом своїх прав та витрачати свій час і свої кошти, в звязку з чим їй завдана моральна шкода, яка полягає у її моральних стражданнях та матеріальна шкода, що полягає у понесених нею транспортних витратах, повязаних з її явкою до суду, у загальному розмірі 222,28 гривень. Крім того, позивач вимагає стягнути на її користь з відповідачів понесені нею судові витрати, повязані з її явкою в судові засідання у даній справі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 500,00 гривень. В задоволені решти позовних вимог відмовлено. Визначено порядок виконання рішення шляхом списання Державною казначейською службою України бюджетних коштів в межах відповідних бюджетних призначень з рахунків прокуратури Одеської області, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (а. с. 81-82).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу прокуратури Одеської області задоволено. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 червня 2016 року скасовано в частині стягнення з прокуратури Одеської області на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 гривень. В цій частині ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області про стягнення моральної шкоди відмовлено. В решті рішення залишено без зміни (а. с. 141-145).

08 листопада 2016 року до суду надійшла заява від прокуратури Одеської області про ухвалення додаткового рішення, в якій ставить питання про стягнення із спеціального фонду Державного бюджету України на користь прокуратури Одеської області сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 535,92 гривень, відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України (а. с. 150-151).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи, колегія суддів вважає, що у задоволенні заяви прокуратури Одеської області про ухвалення додаткового рішення слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

4) судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом п. 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК України. Зазначені витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі ст. 220 ЦПК України має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання (п. 41 даної постанови).

Відповідно до п. 12 постанови пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у тому разі, коли питання про судові витрати не було вирішено при ухваленні рішення, суд, що його ухвалив, вирішує це питання відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухваленням додаткового рішення. У зв'язку з цим питання про судові витрати не можуть вирішуватись іншим судом або шляхом пред'явлення позову в іншій справі.

Згідно із ч. 4 ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Відповідно до пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання: позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

ОСОБА_1 просила стягнути на її користь матеріальну шкоду у розмірі 222,28 гривень.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині стягнення на її користь з прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області матеріальної шкоди у розмірі 222,28 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що витрати в розмірі 222,28 гривень (з яких: транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 02.06.2015 року для подачі скарги на бездіяльність посадових осіб прокуратури Одеської області 124,00 гривень; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси для подачі апеляційної скарги 36,00 гривень; транспортні витрати, повязані з її явкою до апеляційного суду Одеської області 24.06.2015 року для участі у судовому засіданні з розгляду її апеляційних скарг - 31,14 гривень; транспортні витрати, повязані з її явкою до Приморського районного суду м. Одеси 27.07.2015 року для участі у судовому засіданні з розгляду її скарги 31,14 гривень), не є матеріальною шкодою, а є витратами, які не повязані з розглядом даної справи, і, відповідно, в сенсі ст. 88 ЦПК України, стягненню не підлягають.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення витрат, повязаних з розглядом даної справи в розмірі 222,28 гривень не повязані з діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Що стосується вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди.

Основною умовою такого розгляду є те, щоб така вимога була заподіяна (похідною) протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів звернення.

Колегією суддів при розгляді цієї справи було встановлено, що сам факт неприйняття прокуратурою процесуального рішення не може свідчити про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування, оскільки для наявності зобовязання по відшкодуванню шкоди в сенсі ст. ст. 1166, 1167, 1176 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою, які підлягають доказуванню на загальних підставах.ОСОБА_1 не доведено завдання їй моральної шкоди посадовими особами прокуратури Одеської області, а відтак правових підстав для розповсюдження на неї приписів п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» не вбачається.

Фактично ОСОБА_1 поданий позов про стягнення моральної шкоди, нібито завданої внаслідок неї, в одному випадку, прийнятих, в іншому випадку, не прийнятих рішень органів влади чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень, що також не кореспондується з приписами п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне у задоволенні заяви прокуратури Одеської області про ухвалення додаткового рішення про стягнення із спеціального фонду Державного бюджету України на користь прокуратури Одеської області понесених судових витрат у розмірі 535,92 гривень відмовити.

Керуючись ст. ст. 88, 220, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

У задоволенні заяви прокуратури Одеської області про ухвалення додаткового рішення про стягнення із спеціального фонду Державного бюджету України на користь прокуратури Одеської області понесених судових витрат у розмірі 535,92 гривень відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

ОСОБА_3