АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Барановської Л.В.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини та надання дозволу на оформлення документів для виїзду,

встановила:

у квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом про надання їй дозволу на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон для відпочинку та оздоровлення без дозволу (згоди) батька ОСОБА_1 з дня набрання рішенням законної сили до 24 травня 2017 року та на оформлення нею або її офіційному представнику без згоди батька документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України до країн Шенгенської зони з дня набрання рішенням законної сили до 24 травня 2017 року.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 21 квітня 2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 3 квітня 2013 року. Мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після припинення шлюбних стосунків, проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

Позивач стверджувала, що з часу розірвання шлюбу вона періодично з дозволу відповідача виїжджала до Німеччини, де постійно проживає її сестра, проте в цьому році відповідач без пояснення причин відмовив в наданні такого дозволу.

Позивач посилалася на те, що необхідність виїзду за кордон зумовлена підтриманням сімейних стосунків з близькими родичами, та сприяє духовному і фізичному розвитку дитини, розширенню її світогляду.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/10208/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мазур І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року позов задоволено частково, надано ОСОБА_2 дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон для відпочинку та оздоровлення без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_1 на період літніх канікул (червень, липень, серпень) з дня набрання рішенням законної сили до 24 серпня 2016 року. В задоволенні позовних вимог щодо надання дозволу ОСОБА_2 або її законному представнику без згоди батька ОСОБА_1, оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено.

- 2 -

Додатковим рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення скасувати та відмовити у позові в повному обсязі.

Відповідач посилається на неврахування судом тієї обставини, що на момент пред'явлення позову спору не існувало, так як ним була надана відповідна заява, строк дії якої закінчувався 22 травня 2016р.

Також відповідач зазначає, що суд надав дозвіл на виїзд дитини за кордон на літні місяці без зазначення країни виїзду, строк виїзду та місце перебування дитини, чим порушуються його права батька.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення позивача, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони є батьками ОСОБА_3, 5 січня 2009р. народження, який після розірвання шлюбу батьків проживає разом із матір'ю.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на багаторазовий тимчасовий виїзд малолітнього сина сторін за межі України без згоди батька відповідає інтересам дитини і буде сприяти його оздоровленню, розвитку й вихованню, а відмова відповідача у наданні такої згоди є безпідставною.

Колегія суддів вважає, що даний висновок суду відповідає обставинам справи та наданим сторонами доказам, і ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України

- 3 -

встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач щорічно разом із сином за згодою відповідача виїжджала до Німеччини, де проживає її сестра. Проте, у даному році відповідач відмовив у наданні дозволу на виїзд дитини, належним чином його не обґрунтувавши.

Посилання відповідача на те, що на час звернення до суду спір не існував, так як ним 29 квітня 2015р. була надана відповідна заява, строк дії якої закінчувався 22 травня 2016р., на думку колегії суддів, не може бути підставою для відмови у позові, оскільки під час судового розгляду та з наданих позивачем документів вбачається, що вона разом із дитиною планувала поїздку до Німеччини після 22 травня 2016р. і саме з цього приводу зверталася до відповідача за наданням дозволу.

Крім того, за час розгляду справи судом першої інстанції строк дії дозволу, наданого відповідачем 29 квітня 2015р., сплинув, проте, відповідач відмовився надати дозвіл на виїзд дитини, що свідчить про наявність спору між сторонами та підстав у позивача для звернення до суду з даним позовом.

Твердження відповідача про те, що його відмова у наданні згоди на виїзд дитини за кордон ґрунтувалася на неповідомленні позивачем строку виїзду, країни, мети та особи, яка буде дитину супроводжувати, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки позивачем суду надана копія повідомлення, адресована відповідачу, у якому повідомляється строк виїзду дитини на межі України, мета поїздки, країни, а також зазначено, що дитина буде виїжджати у супроводі матері.

Крім того, аналогічні заяви надавалися відповідачем у 2014р. та 2015р., до подачі позову до суду позивач звернулася до відповідача з проханням надати аналогічний дозвіл на новий річний термін, і відповідачем не було наведено суду достатнього обґрунтування відмови у наданні такого дозволу.

Також суд першої інстанції правомірно виходив з інтересів дитини, яка має право зустрічатися та спілкуватися зі своїми родичами, які проживають за межами України, а також має право, як на відпочинок, так і на оздоровлення за межами України, при цьому, встановлення певного медичного діагнозу норми діючого законодавства не вимагають, так як право на оздоровлення має і цілком здорова дитина.

Посилання відповідача на те, що позивач має намір вивезти сина за межі України на постійне місце проживання, належними та допустимими доказами не доведені.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у своєму рішенні не зазначив конкретні країни виїзду, є правомірними, так як така вимога встановлена нормами

- 4 -

матеріального права.

Разом з тим, дана помилка суду першої інстанції не впливає на вирішення даного спору, оскільки суд надав дозвіл на виїзд малолітнього сина сторін тільки на червень, липень та серпень 2016р., тобто на момент розгляду справи апеляційним судом строк дії цього дозволу закінчився. Позивачем апеляційна скарга на рішення суду в частині відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька строком до 24 травня 2017р. не подавалася, а тому відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів не має законних підстав для перегляду рішення суду у зазначеній частині.

Суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми матеріального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: