Справа № 182/3705/16-ц
Провадження № 2/0182/3031/2016
12.10.2016 м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Кобеляцької-Шаховал І.О.
за участю секретаря Скоробогатової А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним окремих положень договору та визнання договору укладеним на невизначений строк, -
Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача про визнання недійсним окремих положень договору та визнання договору укладеним на невизначений строк.
В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на наступні обставини.
04 березня 2005 року між ними, співвласниками майна у колективній власності колективного сільськогосподарського господарства „Росія", був укладений договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності. У пункті 8.1. договору строк його дії був визначений в 10 років і закінчувався 31.12.2015року. Однак, після закінчення цього строку цивільно-правові відносини між співвласниками майна, обумовлені цим договором, не припинились, продовжуються до теперішнього часу і будуть тривати надалі. Статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно розділу 4 договору відносини між сторонами договору, які полягають у спільному володінні і розпорядженні майном, можуть бути припинені відносно конкретної особи - співвласника майна шляхом відчуження ним частки майна у спільній власності. При цьому, згідно пункту 9.2 договору, у випадку відчуження такої частки майна на користь третьої особи дія договору поширюється і на цю особу. Аналіз розділу 4 та інших положень договору надає підстави для висновку, що цей договір фактично діє до настання певної події, яка унеможливить подальше існування договору, а саме - до моменту, коли все майно співвласників буде відчужено особам, що відмовляться від участі в договорі, або коли з усіх співвласників-сторін договору залишиться лише одна особа. Але чи настануть вказані вище обставини чи ні сторонам договору під час його укладення не було і не могло бути відомо, тому ці обставини (події) вважаються відкладальними, згідно частини 1 статті 212 ЦК України, і це надає право на застосування норм абзацу 2 частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України. В той же час, пункт 8.1. договору, який обмежує строк дії договору десятирічним терміном без автоматичної пролонгації, не враховує суті цивільно-правових відносин, які регулюються договором, тобто суперечить меті його укладення. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною п'ятою статті 203 ЦК України встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пунктом 8.1. договору фактично передбачалось припинення спільного володіння і розпорядження спільним майном сторін договору з 31.12.2015 року, а це суперечить меті укладення договору, вказаній у розділі 1 - ефективному використанню спільного майна. Отже, пункт 8.1. не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором в цілому, тому цей пункт має вважатись недійсним. Згідно частини 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).У даному випадку співвласники майна заперечують дійсність цього пункту 8.1. договору, який суперечить нормам статей 203, 212 та 530 ЦК України і безпідставно звужує межі прав та порушує інтереси співвласників майна. Вказане є підставою для застосування положень частини 3 статті 215 ЦК України. Згідно статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. В даному випадку недійсність пункту 8.1. договору не може тягнути за собою недійсність інших частин договору в силу положень статей 212 та 530 ЦК України, згідно яких строк дії цього договору неможливо встановити до настання подій (обставин), термін настання яких заздалегідь не відомий. За розділом 2 договору усі повноваження по представленню інтересів співвласників без довіреності, в тому числі щодо укладення і підписання договорів і вчинення інших дій з майном співвласників в їх інтересах, були надані (доручені) громадянину ОСОБА_4. Враховуючи, що саме ОСОБА_4 є довіреною особою і представником співвласників з усіх питань володіння, користування і розпорядження спільним майном, згідно договору від 04.03.2005 року, вважають, що саме цей громадянин має бути відповідачем в суді. Відповідно до законодавства України, сума судового збору розраховується, виходячи з ціни договору щодо якого подано позов. У самому договорі про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 04.03.2005 року, вартість спільного майна співвласників не зазначена, але ця вартість вказана у договорі оренди, укладеному відповідачем з волі співвласників майна, тому для розрахунку судового збору була прийнята до уваги вартість майна, вказана в цьому договорі оренди (1 485 362,00 грн.). За таких обставин звернулись до суду і просять визнати недійсним пункт 8.1. договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 04.03.2005 року, з дня укладення договору. А також визнати договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 04.03.2005 року, укладений між співвласниками майна у колективній власності колективного сільськогосподарського господарства „Росія", с.Дмитрівка Нікопольського району Дніпропетровської області таким, що укладений на невизначений термін до настання подій, які унеможливлять його подальше існування, - до повного відчуження спільного майна чи його ліквідації або до моменту, коли із всіх сторін договору залишиться лише одна особа.
В судове засідання позивачі не прибули, надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягали.
Відповідач в судове засідання не прибув, про розгляд справи був повідомлений належним чином судовою повісткою з поштовим повідомленням, які отримав особисто. Жодних заяв або заперечень на позов не надав, про причини неявки до суду не повідомив. Справа слухалась, згідно ст.169 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено в судовому засіданні, 04 березня 2005 року між сторонами - співвласниками майна у колективній власності колективного сільськогосподарського господарства „Росія", був укладений договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності (а.с.6). У пункті 8.1. договору строк його дії був визначений в 10 років і закінчувався 31.12.2015 року. Однак, після закінчення цього строку цивільно-правові відносини між співвласниками майна, обумовлені цим договором, не припинились, продовжуються до теперішнього часу і будуть тривати надалі. Пунктом 8.1. договору фактично передбачалось припинення спільного володіння і розпорядження спільним майном сторін договору з 31.12.2015 року, а це суперечить меті укладення договору, вказаній у розділі 1 - ефективному використанню спільного майна. Отже, пункт 8.1. не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором в цілому, тому цей пункт має вважатись недійсним. Співвласники майна заперечують дійсність цього пункту 8.1. договору, який суперечить нормам статей 203, 212 та 530 ЦК України і безпідставно звужує межі прав та порушує інтереси співвласників майна. За розділом 2 договору усі повноваження по представленню інтересів співвласників без довіреності, в тому числі щодо укладення і підписання договорів і вчинення інших дій з майном співвласників в їх інтересах, були надані (доручені) ОСОБА_4
За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Враховуючи викладене та керуючись ст.3-10, 30, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Визнати недійсним пункт 8.1. договору про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 04.03.2005 року, з дня укладення договору.
Визнати договір про спільне володіння, користування і розпорядження майном, що знаходиться у спільній частковій власності від 04.03.2005 року, укладений між співвласниками майна у колективній власності колективного сільськогосподарського господарства „Росія", с.Дмитрівка Нікопольського району Дніпропетровської області таким, що укладений на невизначений термін до настання подій, які унеможливлять його подальше існування, - до повного відчуження спільного майна чи його ліквідації або до моменту, коли із всіх сторін договору залишиться лише одна особа.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду першої інстанції може бути оскаржено протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Нікопольський міськрайонний суд.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал