АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5850/16 Справа № 209/5027/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Петешенкова М.Ю.

при секретарі Назаренко А.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - житлово-будівельний кооператив №32 м.Дніпродзержинська, Третя дніпродзержинська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції, ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом,-

в с т а н о в и л а:

В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом, мотивуючи тим, що вона з 06 березня 2009 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 05 березня 2012 року ОСОБА_6 помер.

Вказувала, що 20 квітня 2012 року відповідач ОСОБА_3, 06 червня 2012 року вона, а 20 червня 2012 року відповідач ОСОБА_4 подали заяви до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після померлого ОСОБА_6

17 червня 2014 року вона звернулась до Третьої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця на квартиру АДРЕСА_1, але постановою нотаріуса від 17 червня 2014 року їй було відмовлено у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на зазначену квартиру на імя спадкодавця.

Зазначала, що згідно з даними інвентаризаційної справи право власності на спірну квартиру станом на дату останньої реєстрації 05 грудня 1994 року, було зареєстровано за ОСОБА_5, яка була дружиною ОСОБА_6 з 25 червня 1976 року до 10 вересня 1991 року. За даними домової книги №1 порядковий номер №166 ОСОБА_6 був прописаний з 08 червня 1981 року у АДРЕСА_2 та виписаний 20 квітня 2012 року по смерті.

Посилаючись на те, що пайовий внесок за квартиру був сплачений подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період перебування у шлюбі за рахунок спільних коштів, у звязку з чим вказана квартира є їх спільним майном, а отже належна ОСОБА_6 1/2 її частка входить до складу спадщини, просила суд ухвалити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6, який помер 25 березня 2012 року; визнати за нею право власності на 1/6 частку квартири в порядку спадкування за законом.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 вересня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі, зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 18 вересня 2015 року залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016 року ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року скасована, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду залишити без змін, змінивши обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

За ч.1 ст.3, ч.1 ст.11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (ст.10 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ст.60 ЦПК України).

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що третя особа по справі ОСОБА_5 з 25 вересня 1976 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 (т.1 а.с.9).

Від шлюбу вони мають двох дорослих синів, відповідачів по справі ОСОБА_3, ОСОБА_4

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 01 серпня 1991 року шлюб між ними було розірвано (т.2 а.с.33).

10 вересня 1991 року Дніпровським відділом РАГС м.Дніпродзержинська зроблено запис за №429 щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.1 а.с.9)

Рішенням Дніпровської районної ради народних депутатів м.Дніпродзержинська від 27 березня 1981 року №161 було затверджено список осіб на отримання житлової площі в кооперативі №32 по проспекту Металургів,32 у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області, а згідно з додатком до зазначеного рішення ОСОБА_7 у складі сімї із 4 осіб була включена до списку на отримання житлової площі в ЖБК №32.

З 08 червня 1981 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були зареєстровані та проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1.

06 березня 2009 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб з позивачем по справі ОСОБА_2

25 березня 2012 року ОСОБА_6 помер (т.1 а.с.17).

Після смерті ОСОБА_6 у встановлений законом строк до Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області із заявами про прийняття спадщини звернулися сини померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також дружина померлого ОСОБА_8

04 липня 2014 року та 06 серпня 2014 року державним нотаріусом всім їм були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину кожному, а саме на 31/100 частку житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями по вул.Островського,15 у м.Дніпродзержинську Дніпропетровської області та на 1/3 частку кожному на земельну ділянку площею 0,0891га, на якій розташований цей будинок (т.1 а.с.37,39,42-43).

20 квітня 2012 року ОСОБА_6 був виписаний із спірної квартири у звязку зі смертю.

З довідки ЖБК №32 від 19 березня 2015 року вбачається, що пайовий внесок за спірну квартиру в розмірі 7.925 крб. 63 коп. сплачений повністю у першому кварталі 1992 року ОСОБА_5 (т.1 а.с.125).

Постановою державного нотаріуса Третьої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 17 червня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 у звязку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на зазначену квартиру на імя спадкодавця (т.1 а.с.48-49).

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не надала суду доказів, які б підтверджували, що спадкодавець ОСОБА_6 сплачував пайові внески за спірну квартиру, а прийшов до висновку, що пайовий внесок за спірну квартиру в розмірі 7.925 крб. 63 коп. сплачений повністю у першому кварталі 1992 року ОСОБА_5, перший пайовий внесок за квартиру в ЖБК №32 ОСОБА_5 сплатила за рахунок коштів матері ОСОБА_9З, яка зі свого грошового вкладу в Ощадному банку перерахувала 12 квітня 1980 року безготівково 3.500 крб. на рахунок ЖБК №32.

Однак колегія суддів вважає, що з таким обґрунтуванням підстав відмови ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог погодитися не можна, оскільки вони не відповідають вимогам матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно зі ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України.

Як встановлено по справі, спірні правовідносини щодо визнання права власності на частину квартири виникли до 2004 року, тому ці правовідносини повинні регулюватися нормами ЦК УРСР 1963 року та Законом України «Про власність».

Крім того, відповідно до Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, прийнятого 10 січня 2002 року, зі змінами та доповненнями, цей Кодекс набирав чинності з 01 січня 2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності.

Установлено, що спірна квартира була набута до 01 січня 2004 року, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР).

Відповідно до ст.ст.22,23,28 КпШС УРСР, ст.ст.16,17 Закону України "Про власність", ст.ст.112,118 ЦК Української РСР, що діяли на час внесення пайових внесків за спірну квартиру, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, при цьому вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.22, ч.1 ст.24 КпШС України, чинного на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Статтею 112 ЦК УРСР, який діяв на час спірних правовідносин, визначено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 сплатили наступні внески за спірну квартиру: 82 руб. за квітень 1980 року від імені ОСОБА_6 1% внеску; від імені ОСОБА_7: 3.500 руб. за квітень 1980 року, 79 руб. 35 коп. за квітень-червень 1981 року, 76 крб. у третьому кварталі 1991 року.

Після розлучення ОСОБА_5 сплатила 76 крб. у четвертому кварталі 1991 року, 76 крб. у першому кварталі 1992 року та 1.237 крб.67 коп. в 1992 році (т.1 а.с.87,153,154).

05 грудня 1994 року Дніпродзержинське БТІ видало реєстраційне посвідчення, яке посвідчує, що кооперативна квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_5 на праві особистої власності (т.1 а.с.77).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Втім, у колегії суддів відсутня можливість задовольнити позовні вимоги, оскільки положеннями ч.2,3 ст.29 КпШС УРСР передбачено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

На запит апеляційного суду Дніпропетровської області було надано копію рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 серпня 1991 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.2 а.с.33).

Відповідно до ст.44 КпШС УРСР шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про розірвання шлюбу, який був складений Дніпровським відділом РАГС м.Дніпродзержинська 10 вересня 1991 року та виданий ОСОБА_6 17 грудня 1991 року (т. а.с.9).

Тобто після припинення шлюбу 10 вересня 1991 року померлий ОСОБА_6 мав право на звернення до суду щодо поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ст.ст.71,75 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судом незалежно від заяв сторін.

Статтею ст.76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно зі ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець ОСОБА_6 за життя, протягом 20 років, не проявляв інтерес до спірної квартири, з вимогами щодо вселення, визнання права власності на цю квартиру не звертався, комунальні послуги не сплачував, що свідчить про відсутність його наміру на визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, у звязку з чим він не набув права власності на спірну квартиру, а тому спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування.

Посилання ОСОБА_2 на лист від 16 липня 2010 року, складений від імені ОСОБА_6 (т.1 а.с.157), колегія суддів вважає хибним та до уваги не приймає, оскільки позивачем не доведено, що даний лист написаний безпосередньо ОСОБА_6

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду необхідно залишити без змін, змінивши обґрунтування відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 на підставі п.4 ст.309 ЦПК України та зазначити як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог не набуття спадкодавцем права власності на спірну квартиру.

Керуючись ст.ст.304,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2015 року змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду чинне з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_10