Справа № 379/873/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 року м.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі:

Головуючого судді: Потеряйко С.А.,

за участю секретаря: Неділько Л.В., Маценко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тараща цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 +Раїси Володимирівни про стягнення боргу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в якому просить, після збільшення розміру позовних вимог, стягнути з відповідача 8 337,48 гривень боргу (з яких: 718,20 грн. 3 % річних, 2 619,28 грн. інфляційних витрат, 10 000,00 грн моральної шкоди) за період з 01.08.2015 року по 01.08.2016 рік.

Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що у грудні 2012 року нею було подано позовну заяву до Таращанського районного суду Київської області про стягнення на її користь заборгованості із ОСОБА_2 за договором позики. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.02.2013 року, із ОСОБА_2 стягнуто на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 23 940,00 грн.

06.07.2015 року на примусове виконання до відділу Державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції подано виконавчий лист № 2-563/12, виданий 27.02.2013 року Таращанським районним судом Київської області. Сума боргу стягнута не була.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 17.09.2015 року з ОСОБА_2 стягнуто 1880,44 грн. 3% річних, 14871,52 грн. інфляційних витрат та 3000,00 грн. моральної шкоди. Всього стягнуто 19 751,96 грн.

22.07.2016 року на примусове виконання до відділу Державної виконавчої служби Таращанського районного управління юстиції було подано виконавчий лист № 379/1167/15-ц, виданий 22.07.2016 року Таращанським районним судом Київської області. Стягнення за даним виконавчим листом не здійснюється. Рішення суду не виконується.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Відповідно за період з 01.08.2015 року по 01.08.2016 рік позивач має право на отримання від відповідача інфляційних витрат за несвоєчасне виконання боргових зобовязань та 3 % річних. Так як сума боргу, згідно із рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.02.2013 року, становить 23940,00 грн., то відповідно інфляційні витрати за період з 01.08.2015 по 01.08.2016 складають 2 619,28 гривень, 3% річних за вказаний період складають 718,20 грн. Таким чином, загальна сума стягнення становить 3 337,48 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, зазначивши, що неправомірними діями відповідач завдає їй моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона змушена змінити свій спосіб життя, відвідувати та звертатися до різних організацій для примусового виконання рішень судів відповідачкою, внаслідок чого загострилися її захворювання, вона постійно перебуває в нервовому напруженні, просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав в повному обсязі та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами є не договірними, договором позики не передбачено сплату відповідачем інфляційних втрат та 3% річних. Також позивач не зазначила в чому полягає моральна шкода, завдана бездіяльністю відповідача. Крім цього, відшкодування моральної шкоди договором позики, укладеним між сторонами, не передбачено. Лікування позивач проходить в звязку із хронічними хворобами.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У судовому засіданні було встановлено, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.02.2013 року задоволено позовні вимоги позивача та стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 23940,00 грн.

На підставі зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист № 2-563/12 від 27.02.2013 року та відкрито виконавче провадження з його примусового виконання. Сума боргу на момент звернення до суду позивачу не повернути та не стягнута.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 598 ч 1 ЦК України зобовязання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Належним виконанням зобовязання є виконання, прийняте кредитором у результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа, виданого за заявою стягувача.

Грошове зобовязання у відповідача виникло відповідно до договору позики. Оскільки, відповідач своє грошове зобовязання перед позивачем не виконала, то відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивач має право на відшкодування боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процент не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Дане ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобовязання за рахунок іншої.

Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що його довіритель, відповідач в справі, не може повернути кошти, отримані за договором позики ( розпискою), оскільки не працює офіційно та доходів не має. Суд вважає, що матеріальне становище відповідача схильне до змін, тому не виключено, що вона, яка не може виконати грошове зобовязання зараз, зможе виконати його пізніше. Оскільки, грошові кошти є родовими речами, неможливість виконання такого зобов'язання (наприклад, внаслідок відсутності у боржника грошей та інших підстав), не звільняє його від відповідальності.

Відповідно за період з 01.08.2015 року по 01.08.2016 рік позивач має право на отримання від відповідача інфляційних витрат за несвоєчасне виконання боргових зобовязань та 3 % річних.

Cума боргу згідно із рішенням суду 23940,00 грн.

Тому, інфляційні витрати за період з 01.08.2015 по 01.08.2016 складають 1882,63 грн (23940х99,2%х102,3%х98,7%х102%х100,7%х100,9%х99,6%х101%х103,5%х100,1%х99,8%х99,9% - 23940= 1882,63)

3% річних за період з 01.08.2015 по 01.08.2016 складають 720,16 грн.(за 2015 рік 153 дн просроченого платежу, за 2016 рік 213 дн простроченого платежу = 366 днів; 23940х3%х366: 365= 720,16)

Відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із пошкодженням її майна.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування суд визначає в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві фізичних та моральних страждань, з урахуванням в кожному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Тому, суд вважає, що неправомірними діями відповідача, позивачу було завдано моральну шкоду, розмір якої слід оцінити в 5000 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 62, 88, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України, постановами Пленуму Верховного Суду України: № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1: 720,16 грн 3% річних; 1882,63 грн інфляційних витрат за період з 01.08.2015 року по 01.08.2016 року; 5 000 грн моральної шкоди, а всього 7602,79 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 551,21 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Таращанський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які не були присутні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу до апеляційного суду Київської області шляхом її подачі в 10-денний строк з дня отримання копії цього рішення через Таращанський районний суд.

Головуючий:ОСОБА_3