У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діє у власних інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним вище позовом, посилаючись на те, що 16 січня 2015 року між нею та ОСОБА_8 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки площею 0,0442 га, кадастровий номер НОМЕР_1, за цією ж адресою, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровими № № 51, 54. За нею (позивачкою) зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, що підтверджується витягами з державного реєстру речових прав від 16 січня 2015 року. На момент укладання договорів у домоволодінні були зареєстровані ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. 15 січня 2015 року під час огляду будинку вона виявила, що у ньому ніхто не проживає, а 17 січня 2015 року дізналася від ОСОБА_8, що у дане жиле приміщення рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2015 року були вселені ОСОБА_4 і заочним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2014 року - малолітня донька ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. Згідно із актом про непроживання від 27 січня 2015 року ОСОБА_4 та його сім'я не проживали в домоволодінні із 31 січня 2014 року до 27 січня 2015 року включно. Відповідачі мають постійне місце проживання по АДРЕСА_1, що підтверджується актами від 24 липня та 19 листопада 2014 року. Їм відомо про зміну власника домоволодіння, проте вони добровільно не знімаються з реєстрації. Крім того, ОСОБА_4 вселився разом із малолітньою донькою ОСОБА_5 у жиле приміщення без її згоди.

Враховуючи викладені обставини, із урахуванням уточнень, ОСОБА_3 просила усунути їй перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську шляхом позбавлення права користування домоволодінням та виселення ОСОБА_8, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано ОСОБА_6 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком АДРЕСА_2, із зняттям з реєстраційного обліку. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалено у цій частині нове рішення про задоволення позову. Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням по АДРЕСА_2 у м. Дніпропетровську шляхом виселення ОСОБА_4 та його малолітньої доньки ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції керувався тим, що ОСОБА_6 визнав позов та наявні законні підстави для визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.

Відмовляючи у задоволенні вимог про позбавлення права користування домоволодінням і виселення ОСОБА_4 та його доньки ОСОБА_5, суд послався на те, що під час укладення договору купівлі-продажу від 16 січня 2015 року продавцем було умисно приховано від покупця ОСОБА_3 наявність судових спорів щодо вказаного домоволодіння.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи нове рішення у цій частині про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідачі порушують право користування, володіння та розпорядження домоволодінням, яке належить на праві власності ОСОБА_3

Проте погодитись із такими висновками судів не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Таким вимогам судові рішення не відповідають.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 2 ст. 16 ЦК України зазначені способи захисту цивільних прав та інтересів.

У разі порушення цивільного права у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення, тобто особа має право обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачем обрано спосіб захисту права, який не відповідає вимогам ст. ст. 16, 391 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як убачається зі змісту позовної заяви та уточнень до неї (а. с. 6, 58), ОСОБА_3 просила усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні спірним домоволодінням шляхом позбавлення ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування ним; усунути перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні даним будинком шляхом виселення із нього відповідачів без надання їм іншого житла.

Як на правову підставу вирішення спору позивачка одночасно посилалася на ст. ст. 116, 156, 157 ЖК Української РСР та ст. ст. 391, 405 ЦК України.

Із позовної заяви випливає, що фактично позовні вимоги ОСОБА_3 зводяться до усунення перешкод з боку відповідачів у здійсненні права власності на придбаний нею будинок.

Суд першої інстанції на виконання положень ч. 4 ст. 10, п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не роз'яснив позивачці її право уточнити свої позовні вимоги.

З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

До того ж місцевий суд визнав ОСОБА_6 таким, що втратив право користування указаним житловим приміщенням, зі зняттям з реєстраційного обліку, проте такі вимоги ОСОБА_3 не заявлялися, про що свідчить позовна заява.

На зазначене апеляційний суд також уваги не звернув.

Крім того, в апеляційному порядку рішення районного суду оскаржили ОСОБА_6 (а. с. 91-96), який просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в усуненні ОСОБА_3 перешкоди у володінні, користуванні, розпорядженні домоволодінням шляхом позбавлення ОСОБА_4, ОСОБА_5 права користування ним та виселення із нього, а в решті рішення залишити без змін, та ОСОБА_3 (а. с. 98-101), яка просила скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. Апеляційний суд же рішенням від 24 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасував у частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалив у цій частині нове рішення про усунення перешкод позивачці у володінні, користуванні, розпорядженні спірним домоволодінням шляхом виселення ОСОБА_4 та його малолітньої доньки ОСОБА_5 без надання їм іншого жилого приміщення. Однак іншу частину рішення районного суду суд апеляційної інстанції всупереч ст. ст. 303, 307, 313, 314, 316 ЦПК України не переглянув.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик