Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1

суддів: Бисаги Т. Ю., Павліченка С.В.

при секретарі: Рогач О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу відповідача ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Фінанс ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ТОВ „ФК Вендор звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством „ Ерсте Банк та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 014/1228/5/08350, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 22.170.00 доларів США на термін до 23 грудня 2014 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 10.99% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами, відповідно до графіку (додаток №1 кредитного договору).

05 червня 2013 року АТ „Ерсте Банк змінив назву на ПАТ „Фідокомбанк, який є повним правонаступником прав та обовязків АТ „Ерсте Банк. Усі договори укладені з банком до зміни назви банку, є чинними.

30 жовтня 2013 року підписано договір про приєднання між публічним акціонерним товариством „Фідокомбанк та публічним акціонерним товариством "Фідобанк", який є повним правонаступником прав та обовязків АТ „ Ерсте Банк.

30 вересня 2014 року ПАТ „Фідобанк на підставі договору відступлення права вимоги за №6 від 30 вересня 2014 року, відступив право вимоги за кредитним договором № 014 /1228/08350 від 21 вересня ТОВ "ФК" Вендор".

28 травня 2015 року ТОВ "ФК" Вендор" та ТОВ "Фінанс транс груп" уклали договір про відступлення права вимоги №28/05/2015/02.

Банк зобовязання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, передбаченому кредитним договором. Відповідач не виконав своїх зобовязань та не повернув кредит, відсотки, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 27 листопада 2014 року у розмірі 7082.26 доларів США борг за несплачену прострочену частину кредиту та 192 доларів США, загальна сума заборгованості становить 7274.26 гривень або еквівалент в національній валюті по курсу НБУ у сумі 108917.95 гривень.

Позивач, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав, передбачених ст.ст. 526, 530, 610, 611, 1048-1050, 1054 ЦК України, просив у суді першої інстанції стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 108.917.95 гривень , що по курсу НБУ станом на 27 листопада 2014 року еквівалентно 7274.26 доларів США.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року позов ТОВ "Фінанс ОСОБА_3 до ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 108917.95 гривень, що по курсу НБУ станом на 27 листопада 2014 року еквівалентно 7274.26 доларів США та вирішено питання про судові витрати.

Додатковим рішення цього ж суду від 11 травня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення наступним абзацом: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором, яка складається з: 7082.26 доларів США непогашена сума кредиту; 192.00 доларів США заборгованість по відсоткам.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому просив оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що на думку апелянта, ТОВ "Фінанс ОСОБА_3 є неналежним позивачем у справі, так як не довело в суді своє право вимоги за спірними правовідносинами. У матеріалах справи відсутній договір про приєднання ПАТ "Фідокомбанк" до ПУАТ "Фідобанк" від 30 жовтня 2013 року, а також договір про відступлення ПУАТ "Фідобанк" на користь ТОВ "ФК"Вендор" права вимоги за кредитним договором та відповідний реєстр боржників, однак суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на зазначені порушення не звернув уваги. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності у даній справі, за заявою апелянта від 02 грудня 2015 року.

Представник відповідача у суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник позивач надіслав до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за його відсутності, а заявлений позов підтримує у повному обсязі.

Позивач не зявився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу без його участі, тому що він належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи та його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, представника відповідача по справі, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав своїх зобовязань за кредитним договором та не повернув кредит та відсотки за користування кредитними коштами у строк, передбачений договором, а тому суд поклав на відповідача обовязок по поверненню грошових коштів за кредитним договором.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може з наступних міркувань.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції не звернув увагу на те, що кредитор, увязку з неналежним виконанням умов договору, 30 вересня 2011 року надсилав письмову претензію позичальнику (боржнику ), у якій порушував питання про дострокове повернення ним кредитних коштів кредитору у строк до 16 жовтня 2011 року, а тому, змінився строк виконання основного зобовязання (пункт 6.5 цього кредитного договору) та банк мав право з 30 жовтня 2011 року й протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом, однак, кредитор позовну заяву подав до суду лише 10 грудня 2014 року. Також, судом першої інстанції не вирішено подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності.

Таким чином, вищезазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлені наступні обставини.

24 грудня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством "Ерсте Банк" та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/1228/5/08350, за умовами якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 22.170.00 доларів США на термін до 23 грудня 2014 року, відповідач зобовязався повернути банкові кредит та сплати відсотки за користування кредитними коштами в розмірі 10.99% річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами, відповідно до графіку, що міститься у додатку №1 кредитного договору.

05 червня 2013 року АТ „Ерсте Банк змінив назву на ПАТ „Фідокомбанк, який є повним правонаступником прав та обовязків АТ „Ерсте Банк.

30 жовтня 2013 року підписано договір про приєднання між публічним акціонерним товариством „Фідокомбанк та публічним акціонерним товариством "Фідобанк", який є повним правонаступником прав та обовязків АТ „ Ерсте Банк.

30 вересня 2014 року ПУАТ „Фідобанк на підставі договору відступлення права вимоги за №6 від 30 вересня 2014 року, відступив право вимоги за кредитним договром № 014/1228/5/08350 ТОВ"ФК" Вендор".

28 травня 2015 року ТОВ „ФК „ Вендор та ТОВ „Фінанс транс груп уклали договір про відступлення права вимоги №28/05/2015/02.

Банк зобовязання за даним кредитним договором виконав у повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому кредитним договором. Відповідач не виконав своїх зобовязань та не повернув кредит, відсотки, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 27 листопада 2014 року у розмірі - 7082.26 доларів США борг за несплачену прострочену частину кредиту та 192 доларів США прострочені нараховані проценти, загальна сума заборгованості становить 7274.26 гривень, або еквівалент в національній валюті по курсу НБУ у сумі 108917.95 гривень.

Встановлено, що ОСОБА_2 здійснив останній платіж у лютому 2011 року і з цього моменту в Банку виникло право на зверненя до суду із позовом.

30 вересня 2011 року Кредитор, відповідно до правил п. 6,5 та п.11.4,11,5 кредитного договору та у звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним, відповідно до частини другої статі 1050 ЦК України, використав своє право дострокового стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, надіслав позичальнику письмову вимогу про дострокове повернення кредитних коштів до 16 жовтня 2011 року.

10 грудня 2014 року кредитор звернувся в суд із зазначеним позовом до позичальника із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів.

В суді першої інстанції відповідач подав письмову заяву про застосування позовної давності (а.с. 100).

Згідно із п.1.1 кредитного договору передбачено, що кредитні кошти позичальнику були надані зі строком користування та їх повернення до 23 грудня 2014 року.

В п.11.4 цього договору зазначено, що до даних правовідносин застосовується загальний строк позовної давності, тривалості у три роки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми, зобовязання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавстваЯкщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття, такі як: «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої цієї статті, за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з пунктом 6.5 кредитного договору, в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, за цим Кредитним договором, кредитор має право достроково вимагати погашення позичальником заборгованості за кредитним договором, за умови попередньої за 30 календарних днів надіслання відповідної вимоги позивальнику рекомендованим листом

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобовязання, та визначили умови повернення кредитним коштів.

Оскільки Кредитором строк виконання основного зобовязання було змінено на 30 жовтня 2011 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 10 грудня 2014 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Отже, перебіг строку повної давності для позивача почався 30 жовтня 2011 року і сплинув 30 жовтня 2014 року.

Зі змісту статті 266 ЦК України слідує, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений, а саме: строком повного погашення кредиту є 23 грудня 2014 року.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів вважає, що неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, відповідно до пунктів 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, передбачених ч.4 ст. 267 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити .

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 березня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 11 травня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю "Фінанс ОСОБА_3" - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: