Новоархангельський районний суд Кіровоградської області
30.11.2016 394/644/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року Новоархангельський районний суд Кіровоградської області

в складі головуючого судді: Партоліної І.П.

при секретарі: Довгій С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Новоархангельськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на майно в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на майно в порядку спадкування, посилаючись на те, що 14 жовтня 2013 року померла їхня мати - ОСОБА_4.

Крім них, ще спадкоємцем майна покійної був їх батько ОСОБА_5, який також помер.

За життя батьки побудували житловий будинок у смт. Новоархангельск, вул. Шевченко 5 відповідно до дозвільних документів, які були видані для його будівництва.

Будинок був побудований батьками за час їхнього шлюбу і належав їм на праві спільної сумісної власності, так як був збудований батьками за час перебування в шлюбі за сумісні кошти та сумісною працею.

30.03.1953 року ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка під будівництво житлового будинку.

Відповідно до довідки виконкому Новоархангельської селищної ради № 3323 від 24.09.2003 року ОСОБА_5 був власником будинку по вул.Шевченко 5 у смт Новоархангельську.

Після смерті дружини ОСОБА_5 провів державну реєстрацію нерухомого майна і в даний час позивачі позбавлені права на оформлення своїх спадкових прав після смерті матері, оскільки на імя останньої не була проведена державна реєстрація прав на нерухомість.

Так як вони є спадкоємцями першої черги, тому кожен із них має право по 1/6 частині спадкового майна.

Всі вищезазначені обставини стали підставою для звернення до суду за захистом своїх невизнаних прав.

В судове засідання позивачі не з'явились, ОСОБА_1 від свого імені та як представника позивача ОСОБА_2 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає, просила відмовити у позові, подала письмове заперечення.

Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 81 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі і на підставі прийняття спадщини.

Згідно ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одружились 25.11.1950 року, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу.

ОСОБА_4 померла 14.10.2013 року, а 07.11.2015 року помер ОСОБА_5

Позивачі є дітьми покійних ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 22.04.2015 року ОСОБА_5 мав у власності житловий будинок у смт Новоархангельську по вул.Шевченка 5.

Крім того, ОСОБА_5 мав у власності земельну ділянку (кадастровий номер :50:022:0024) площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою Кіровоградська область, Новоархангельський район, смт Новоархангельськ вул. Шевченка 5, про що свідчить відповідне Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.01.2015 року.

01.04.2014 року ОСОБА_5 заповів все своє майно ОСОБА_3, про що склав відповідний заповіт.

Відповідно до інформації державного нотаріуса Новоархангельської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_4, яка померла 14.10.2013 року відкрилась спадкова справа, заяви про прийняття спадщини надійшли від ОСОБА_1 та ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Після смерті ОСОБА_5, померлого 07.11.2015 року відкрилась спадкова справа, заяви про прийняття спадщини надійшли від ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Від імені ОСОБА_5 посвідчувався заповіт Новоархангельською районною ДНК Кіровоградської області 01.04.2014 року.

Відповідно до довідки Новоархангельської селищної ради ОСОБА_4 була зареєстрована та проживала до дня смерті 14.10.2013 року по вул.Шевченка 5 у смт Новоархангельську і в даному домоволодінні на момент смерті ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав її чоловік ОСОБА_5

Відповідно до норм статтей 1268,1269 ЦК України після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли спадкоємці першої черги- діти ОСОБА_1, ОСОБА_2 та чоловік ОСОБА_5

Нотаріусом було відмовлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 з підстав відсутності правовстановлюючого документу на житловий будинок та на присадибну земельну ділянку на імя спадкодавця.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.ст.1217,1218 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом і до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві га момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно норм ст.22 Кодексу про шлюб та сімю УРСР , яка кореспондується з нормами ст..60 Сімейного Кодексу України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Рівність часток у спільній сумісній власності, якщо інше не встановлено домовленістю між співвласниками, законом або рішенням суду, передбачено нормою ч.2 ст.370 ЦК України.

Статтею 1226 ЦК України визначено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до наданих до суду позивачами копій документів, встановлено, що ОСОБА_5 30.03.1953 року буда відведена земельна ділянка під будівництво житлового будинку, 15.04.1953 року наданий дозвіл на будівництво житлового будинку.

Відповідно до копії технічного паспорту на житловий будинок по вул..Шевченка 5 у смт Новоархангельську належного ОСОБА_5 встановлено, що вказаний житловий будинок побудований у 1957 році, складається із веранди, коридору,двох кімнат, спальні, кухні, кладової, ванної і становить зхагальну площу приміщень-60,4 кв.м.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12).

Правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13, зазначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва.

У 1957 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальниїх житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальниїх житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатаціцю.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Аналогічні роз'яснення зазначені і у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, де у п.3.1 зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду.

Якщо право власності на житловий будинок, споруду підтверджується належними правовстановлюючими документами на час виникнення права власності на будівлі, споруди, органи місцевого самоврядування зобов'язані видати довідку про належність житлового будинку на праві приватної власності спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний прийняти таку довідку разом із іншими правовстановлюючими документами для видачі свідоцтва про право на спадщину (п. 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України).

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Відповідно до ст. ст. 25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства Юстиції України № 19-32/319, від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Пунктом 22-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК

право власності на земельну ділянку переходить до

спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового

призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та

споруд переходить право власності або право користування земельною

ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або

право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх

обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Довідкою виданою виконкомом Новоархангельської селищної ради Новоархангельського району Кіровоградської області засвідчено, що ОСОБА_5 являється власником будинку по вул.Шевченка 5 у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області.

Архівною довідкою Ульянівського КМБТІ від 07.06.2016 року підтверджено, що станом на 01.01.2013 року право власності на житловий будинок по вул.Шевченка 5 у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області не зареєстроване.

Тобто, за таких обставин, спірний житловий будинок, на виділеній у встановленому законом порядку земельній ділянці для його будівництва, був побудований у 1957 році, у час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виникнення права власності на нерухоме майно не було повязане із проведенням його державної реєстрації, і тому вказане нерухоме майно належало останнім на праві спільної сумісної власності.

Державна реєстрація прав на нерухоме майно, яка була здійснена ОСОБА_5 на своє імя після смерті дружини ОСОБА_4, ніяким чином не може обмежувати прав, які належали покійній ОСОБА_4 на час її смерті.

Нотаріусом було відмовлено у оформленні спадкових прав позивачів внаслідок відсутності реєстрації спадкового майна на імя ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно розяснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Згідно розяснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верхованого Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

За таких обставин судом встановлено, що позивачі є спадкоємцями першої черги після смерті покійної матері ОСОБА_4 разом із батьком ОСОБА_5, який був живий на час смерті дружини ОСОБА_4, прийняли спадщину шляхом подачі заяви до нотаріуса, однак внаслідок відсутності реєстрації спадкового майна на імя ОСОБА_4, спадкоємцям було відмовлено у оформленні спадкових прав.

Тому позивачі мають право по 1/6 частині спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 5, 16, 355, 368, 370, 1216, 1217, 1218, 1225,1226, 1268, 1269ЦК України, ст. 81 Земельного кодексу України, Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст. 213, 214, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку за адресою Кіровоградська область, Новоархангельський район, смт Новоархангельськ вул. Шевченка 5, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 14 жовтня 2013 року у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :50:022:0024 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою Кіровоградська область, Новоархангельський район, смт Новоархангельськ вул. Шевченка 5, в порядку спадкування за законом після смерті матеріГусарченко ОСОБА_7, яка померла 14 жовтня 2013 року у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину житлового будинку за адресою Кіровоградська область, Новоархангельський район, смт Новоархангельськ вул. Шевченка 5, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, яка померла 14 жовтня 2013 року у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер :50:022:0024 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою Кіровоградська область, Новоархангельський район, смт Новоархангельськ вул. Шевченка 5, в порядку спадкування за законом після смерті матеріГусарченко ОСОБА_7, яка померла 14 жовтня 2013 року у смт Новоархангельську Новоархангельського району Кіровоградської області.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через Новоархангельський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або у разі, якщо особи, які брали участь у справі, не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: