Справа № 185/3269/16-ц
Провадження № 2/185/2109/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2016 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Врони А.О., за участю секретаря Гайди Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, просить (з урахуванням уточненої позовної заяви від 21.11.2016 року) суд стягнути з відповідача інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 5031,96 грн., суми відсотків в розмірі 2077,91 грн., моральну шкоду у сумі 10000 грн.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилалась на те, що позивачем було надано ОСОБА_2 позику - грошові кошти в розмірі 20000,00 грн. Зазначені обставини підтверджуються доданою до заяви, складеною та підписаною відповідачем власноруч розпискою. Згідно якої, відповідач зобовязувався повернути позивачу позику суми коштів в розмірі 20000,00 грн. у строк до вересня 2014 року. Станом на 30 вересня 2014 року зазначена сума позики не повернута, а повернута лише 03 вересня 2015 року, зі спливом фактичного одного року. Крім того, несплата відповідачем суми боргу в визначений строк, є простроченням виконання грошового зобовязання. Таким чином, позивач вважає що з відповідача підлягає стягненню сума інфляційних витрат у суми в розмірі 5031,96 грн. та суми відсотків в розмірі 2077,91 грн., а всього 7109,87 грн. Крім того таким порушенням відповідачем строку повернення боргу позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що вона тривалий час була позбавлена можливості вести звичайний спосіб життя, її та її родину позбавили засобів існування, у неї є діти, онуки, вони потребують утримання яке у звязку із несвоєчасним поверненням боргу вона не мала можливості надати і вимушена була звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав, що принижувало позивача та спричинило моральні страждання, позивач і досі відчуває незручності в повсякденному житті бо навіть це звернення до суду за захистом своїх прав з позовною заявою принижує її і спричиняє моральні страждання. Також, в період існування заборгованості відповідача перед позивачем на утриманні позивача знаходився її тяжкохворий чоловік - ОСОБА_3, який помер 08 червня 2015 року, на лікування якого було потрібно витрачати значні кошти, а несвоєчасне повернення грошових коштів відповідачем посилювало її душевні страждання. Крім того, через вищевказані душевні хвилювання погіршувався стан здоровя позивача, згідно виписок із медичної картки стаціонарного хворого, позивач неодноразово знаходилась та знаходиться на стаціонарному лікуванні. Зазначені факти та обставини значним чином змінили ритм та порядок життя позивача, порушили її нормальні життєві звязки, для чого позивач повинна була прикладати значні додаткові зусилля. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в 10000,00 грн.

У судове засідання позивач, представник позивача не зявились, в поданій суду письмовій заяві представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд розглянути справу за її відсутності.

Відповідач, представник позивача у судове засідання не зявились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляду справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував. Згідно заперечення, відповідач не згодна з розрахунком інфляційних втрат, та з вимогами позивача стосовно відсотків за договором позики. Відповідач вказує, що сплачувала позивачу після вересня 2014 року (коли вийшов строк, оговорений сторонами) борг в такі дати: 21.10.2014 року, 20.11.2014 року, 19.12.2014 року, 23.01.2015 року, в липні 2015 року та 03 вересня 2015 року, тому розрахунок інфляційних втрат повинен проводитись саме відносно вказаних дат. В розрахунку, який позивач додала до позовної заяви, в графі Період прострочення вказані ряд дат, які не мають відношення до даної справи. Сума відсотків за договором не підлягає стягненню на користь позивача тому, що відповідно п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України, договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподаткованого мінімуму доходів громадян і не повязаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін. В даному випадку на час встановлення та виконання договору позики неоподаткований мінімум доходів громадян становив 609 гривень. Пятдесятикратний розмір становить: 609 х 50 = 30450 гривень, що значно більше 20 000 гривень. Таким чином, даний договір позики вважається безпроцентним, і вимога позивача про стягнення на її користь суму відсотків у розмірі 2077,91 гривень не підлягає задоволенню. Стосовно моральної шкоди відповідач зазначає, що оскільки на даний час вона сплатила позивачу не тільки 20000 гривень, що позичила, а на 4010 гривень більше, та враховуючи те, що позивач надала суду неправдиву інформацію чим намагалась обдурити суд, вважаю що вимоги про відшкодування їй моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до розписки ОСОБА_2, остання взяла у борг 20000 грн. у ОСОБА_1, які зобовязалась повернути у вересні 2014 року.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 20000 грн. згідно розписки, зобовязалась повернути грошові кошти у вересні 2014 року.

Станом на час розгляду справи, заборгованість за договором позики погашена. Проте сума позики була погашена відповідачем окремими платежами із порушенням строку виплати, який вказано в розписці. Станом на 01 жовтня 2014 року залишок заборгованості за позикою склав 12490 грн. 21.10.2014 року відповідач повернула позивачу 1000 грн., 20.11.2014 року відповідач повернула позивачу 1000 грн., 19.12.2014 року відповідач повернула позивачу 490 грн. та 510 грн., 23.01.2015 року відповідач повернула позивачу 1000 грн., 07.08.2015 року відповідач повернула позивачу 3000 грн., 03.09.2015 року відповідач повернула позивачу 5500 грн., що не заперечували сторони в судовому засіданні.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише в тому разі, якщо договором не встановлено інші умови.

Що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові у справі № 6-79 цс 14.

Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст.526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо в зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Представник відповідача, посилаючись на норму п.1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України просить відмовити у задоволенні вимоги щодо стягнення відсотків по заборгованості.

Проте, згідно з п.5 ОСОБА_4 Перехідних положень Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Тому посилання представника відповідача спростовуються вказаними вище положеннями чинного законодавства.

За таких обставин, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути суму боргу за прострочення виконання зобовязань за розпискою, а саме інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 5031,96 грн., суми відсотків в розмірі 2077,91 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне вказати наступне.

Пленум Верховного Суду України в пункті 2 постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року надав розяснення, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Враховуючи той факт, що правовідносини між сторонами виникли на підставі договору позики, правові підстави для застосування до даного спору положень ст.1167 ЦК України відсутні.

Умовами укладеного між сторонами договору, відшкодування моральної шкоди у разі невиконання позичальниками взятих на себе зобовязань, також не передбачено.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь держави.

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за прострочення виконання зобовязань за розпискою, а саме інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 5031 (пять тисяч тридцять одну) грн. 96 коп. та суму відсотків в розмірі 2077 (дві тисячі сімдесят сім) грн. 91 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя А. О. Врона