Справа № 209/1162/16-ц
Провадження № 2/209/822/16
"25" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - Решетник Т.О.,
за участю секретаря - Шаповал А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кам'янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності, -
ОСОБА_1 в інтересах якої за довіреністю діє ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АН 578909, РНОКПП НОМЕР_1, право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею - 44,6 кв. м., житловою площею - 23,7 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, 14 жовтня 1966 р. н. та ОСОБА_3, 23 березня 1973 р. н. на ? частини цієї квартири.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона та ОСОБА_3 з 20 січня 2007 року по 31 жовтня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу спільних дітей сторони не мають. В період шлюбу з відповідачем, а саме 13 березня 2008 року згідно договору купівлі-продажу № ВКЕ 901379 позивач разом із своїм сином ОСОБА_4 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_2, що належала останнім на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 січня 1997 р., того ж дня 13 березня 2008р. позивач разом із сином, за кошти від даної квартири, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі продажу ВКІ № 657651, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 Згідно п.1.5 Договору купівлі - продажу квартири зазначалось, що 1/2 частина квартири набувається у спільну сумісну власність подружжя. Ціна проданої квартири позивачем, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, згідно попереднього договору від 23 лютого 2008 р. становила 149 500,00 дол. США. Позивач з відповідачем були у шлюбі один рік і 10 місяців, за час шлюбу відповідач ніколи не працював, доходів не отримував, власного майна не мав, спірна квартира була придбана виключно за кошти позивачки, які остання отримала від проданої своєї квартири того ж дня. Таким чином, 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1, була придбана за кошти, які належали позивачу особисто.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання зявилася, позов підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Допитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 належала їй та її сину ОСОБА_4, після продажу квартири у 2008 році вона у той же день купила квартиру у м. Дніпродзержинську, за адресою: АДРЕСА_4. З відповідачем перебувала у шлюбі, але спільних дітей вони не мають. Крім того, зазначила, що оскільки грошові кошти, за які була придбана квартира у м. Дніпродзержинську, були отримані від продажу її власного майна та майна сина, відповідач не має права власності на квартиру.
Представник позивача за довіреністю ОСОБА_2, в судове засідання зявився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4, який доводиться сином позивачки ОСОБА_1, пояснив в судовому засіданні, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів, отриманих від продажу трикімнатної квартири, розташованої у АДРЕСА_5, яка належала йому та його матері ОСОБА_1 у визначених частках, із яких ними було витрачено 27 тис.доларів США на придбання квартири у АДРЕСА_6. При цьому зазначив, що відповідач ОСОБА_3 не вносив кошти для придбання спірної квартири, оскільки він не працював та не мав доходів.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У звязку з чим суд, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що сторони з 20.01.2007 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 29, дошлюбне прізвище позивача «Огій», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.7).
31 жовтня 2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що Самарським відділом реєстрації цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис № 278, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.8).
З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 21.01.1997 року (а.с.9-10).
В період шлюбу з відповідачем, а саме 13 березня 2008 р. згідно договору купівлі-продажу позивач разом із своїм сином ОСОБА_4 продали квартиру за адресою: АДРЕСА_7, в якій 1/3 частка квартири належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Виконкомом міської Ради депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 21 січня 1997 року №01/827-97 і зареєстрованого МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 312п-4; 2/3 частки квартири належали ОСОБА_1, в тому числі: 1/3 частка квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року Виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 21 січня 1997 року № 1/827-97 і зареєстрованого МБТІ м. Дніпропетровська в реєстровій книзі за № 312п-4 та 1/3 частка - на підставі договору дарування, посвідченого 25 жовтня 2005 року Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром № 9-3553, та зареєстрована в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20 грудня 2005 року, номер витягу 9353795, реєстраційний номер 12315484, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 13.03.2008 року, копією Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів (а.с.12,13).
Як вбачається з матеріалів справи, а також показів свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_4, 13 березня 2008 р. позивач разом із сином ОСОБА_4, за кошти від продажу квартири у м. Дніпропетровську, придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_8, що підтверджується договором купівлі продажу ВКІ № 657651, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 14, 15-16).
З доводів позовної заяви вбачається, що позивач з відповідачем були у шлюбі один рік і 10 місяців, за час шлюбу відповідач ніколи не працював, доходів не отримував, власного майна не мав, спірна квартира була придбана виключно за кошти позивачки, які остання отримала від проданої своєї квартири того ж дня. Таким чином, 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1, була придбана за кошти, які належали позивачу особисто.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).
Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.
Згідно п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-612сц15 від 01 липня 2015 року, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі № 6-801сц16 від 07.09.2016 року, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Судом було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 придбана сторонами по справі 13.03.2008 року у період шлюбу, однак джерелом набуття майна подружжя стали особисті кошти позивача ОСОБА_1, отримані після продажу у той же день, 13.03.2008 року, квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Доказів, які б підтверджували фінансову участь відповідача ОСОБА_3 у придбанні такого майна суду надано не було. Так, згідно відповіді, наданої на запит суду головним управлінням ДФС у Дніпропетровській області Держаної фіскальної служби України інформація про доходи гр.. ОСОБА_3 за період з 01.01.2008 року по 31.12.2008 року відсутня (а.с.55-56). Пояснення надані суду свідком ОСОБА_4, підтвердили факт придбання спірної квартири за особисті кошти позивача ОСОБА_1
Враховуючи викладене, суд вважає, достатньо підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат та враховуючи волевиявлення позивача щодо відсутності необхідності стягувати з відповідача сплачений позивачем судовий збір, суд на підставі ст.. 11, 88 ЦПК України приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодування не підлягають.
Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 224-226, 232 ЦПК України,
Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії АН 578909, РНОКПП НОМЕР_1, право особистої приватної власності на 1/2 частину квартири за адресою: м. Кам'янське (м. Дніпродзержинськ ), АДРЕСА_4, загальною площею - 44,6 кв. м., житловою площею - 23,7 кв.м., припинивши право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 на 1/2 частини цієї квартири.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст.ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська.
Суддя Т.О. Решетник