АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/6978/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/2242/К/16 суддя Пустовіт О.Г.
Категорія № 55 (1) Доповідач Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Барильської П.А.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки при розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він 21 рік 4 місяці працював на шахті «Орджонікідзе» підземним бурильником та підземним прохідником з 09.02.1981 року по 31.12.1987 року; з 19.02.1992 року по 01.09.1994 року, з 27.03.1996 року по 02.04.2008 року та звільнився в звязку із виходом на пенсію. При звільненні відповідач не виплатив йому одноразову допомогу, мотивуючи відмову тим, що Колективним договором на 2008 рік не передбачено виплачувати вихідну допомогу при звільненні із підприємства, оскільки йому не виповнилося 60 років.

В червні 2015 року він дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 роки, передбачено виплачувати одноразову допомогу при виході на пенсію в залежності від стажу роботи при стажу роботи більше 20 років одноразова допомога повинна складати 3 середньомісячні заробітні плати.

Тому, уточнивши позовні вимоги в останній редакції 13 квітня 2016 року ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» на свою користь 13183,14 грн. невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, 10000 гривень моральної шкоди, спричиненої неправильною виплатою вихідної допомоги та 28817,36 грн. середнього заробітку за час затримки при розрахунку, за період з 02.04.2008 року по 02.08.2008 року. Раніше предявлені позовні вимоги щодо стягнення компенсації втрати частини доходу в звязку із порушенням строку виплати в сумі 6492,18 грн. просив залишити без розгляду.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 вересня 2016 року відповідача ОСОБА_5 акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» замінено на Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ОСОБА_3 «Центральний ГЗК»).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку з 02.04.2008 року по 02.08.2008 року в розмірі 25937 грн. 56 коп.; недоплачену вихідну допомогу при звільненні в розмірі 13183 грн. 14 коп. та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 «Центральний ГЗК», посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що позивач з 1981 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка в цей час була структурним підрозділом Криворізького державного залізорудного комбінату, а не ОСОБА_3 «Центральний ГЗК». Доказів можливості та правомірності приєднання трудового стажу ОСОБА_1 на шахті ім. Орджонікідзе «Криворізького державного залізорудного комбінату» до трудового стажу на ПАТ «Центральний ГЗК», позивачем надано не було.

Також, на думку представника відповідача, одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Оскільки, позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст. 233 КЗпП України. Так як, позивач був звільнений з підприємства 2008 року, а до суду звернувся у серпні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, позивачем не надано суду доказів своїх моральних страждань, вини ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» та причинного звязку дій відповідача з моральною шкодою завданою позивачу.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заперечень на неї і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у період з 09.02.1981 року по 31.12.1987 року; з 19.02.1992 року по 01.09.1994 року та з 27.03.1996 року по 02.04.2008 року працював підземним бурильником скважен та підземним прохідником на шахті ім. Орджонікідзе. 02 квітня 2008 року позивач був звільнений у звязку з виходом на пенсію з шахти ім. Орджонікідзе ВАТ «Центральний ГЗК» (а.с. 7-12).

Із довідки наданої відповідачем за № 1073 від 08.07.2015 встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 на грудень 2007 становила 4780,29 грн., за січень 2008 року 3991,31 грн., лютий 2008 року 4099,48 грн., березень 2008 року 3885,12 грн. (а.с. 13).

Пунктом 7.5 Колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобовязання відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника. (а.с. 27).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при звільненні йому не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Колективного договору на 2007-2008 роки, і про порушення свого права він дізнався лише в червні 2015 року, у звязку з чим, відповідач зобовязаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 13183,14 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України суд стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25937,56 грн. Крім того, порушення трудових прав позивача призвело до його моральних страждань, у звязку з чим судом стягнуто моральну шкоду у сумі 1000 грн.

Колегія суддів погоджується такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

У пункті 7.5 колективного договору на 2007-2008 роки між ВАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ВАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобовязання підприємства відповідача виплачувати протягом І півріччя 2007 року працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від непреривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років тримісячну заробітну плату працівника.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка теперішній час є структурним підрозділом ОСОБА_3 «Центральний ГЗК», протягом 21 року 4 місяців та був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію.

Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше ніж 20 років непреривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п. 7.5 Колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1980 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, однак в цей час вона була структурним підрозділом «Криворізького державного залізорудного комбінату», а не ОСОБА_3 «Центральний ГЗК», не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» не є правонаступником прав та обовязків підприємства до складу, якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обовязків, які повязані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, за період роботи позивача на шахті ім. Орджонікідзе неодноразово відбувалась реорганізація.

Так, відповідно до договору оренди державного майна № 1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно договору № 1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК» цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року № 2269-XII встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обовязків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обовязків підприємства, повязаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обовязки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обовязків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою повязана відповідна виплата.

Так як, позивач був звільнений 02 квітня 2008 року, тому розрахунковим періодом слід вважати два попередні повністю відпрацьовані місяці березень та лютий 2008 року. В зазначені місяці заробітна плата ОСОБА_1 становила: у лютому 2008 року 4099,48 грн., а в березні 2008 року 3885,12 грн.

Відповідно до довідки № 1623 від 08.10.2015 наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за два останні місяці перед звільненням становила 4394, 38 гривень, а за відпрацьовану робочу зміну 7.2 години заробітна плата становила 214,36 гривень, середньомісячна норма робочого часу за два останні місяці перед звільненням становила 147.6 години (а.с. 25)..

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_1 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить вихідна допомога становить 13183,14 грн. (4394,38 грн. х 3).

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_1 позовних вимог у розмірі 13183,14 грн.

Посилання представника відповідача ОСОБА_3 «Центральний ГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_1 був звільнений з підприємства 02.04.2008 року, а до суду звернувся в серпні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у звязку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 02.04.2008 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 складає 25937,56 грн.

При цьому колегія суддів погоджується з розрахунком розміру середнього заробітку за період з 02.04.2008 року по 02.08.2008 року, наведеним і рішенні суду першої інстанції та перевіреним колегією суддів.

Разом тим, в силу положень ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами, тому суд першої інстанції, розглянувши справу в межах вимог, які заявлені ОСОБА_1, дійшов правильного висновку, що так як позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку на суму 25937,56 грн., то саме в межах цієї суми слід задовольнити його відповідні позовні вимоги до ОСОБА_3 «Центральний ГЗК».

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом, що між сторонами є спір стосовно суми виплати при звільненні, тому суд має право зменшити суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП України, колегія суддів не може взяти до уваги, так як позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги задоволені в повному обсязі, підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у суду не було. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року (справа №6-41цс15) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Оскільки право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний відшкодувати моральну шкоду.

Тому, враховуючи розяснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільноправової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 1000 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у звязку з неможливість отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні. Так, порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_1 позбавили його можливості спрямувати невиплачені кошти на відпочинок і лікування, викликали необхідність вживати заходів для відновлення свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

ОСОБА_6