Справа № 752/4680/15-ц
Провадження № 2/752/441/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.07.2016 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Шевченко Т.М.

з участю секретаря Крекотень О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубар Наталія Володимирівна, Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна", слідчий відділ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київська місцева прокуратура № 8, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

у березні 2015 року ОСОБА_1 звернулася у су з позовом про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна з чужого володіння.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати - ОСОБА_11, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та надвірними будівлями в спорудами, який належав їй на праві власності на підстав свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 22 листопада 1989 року. Вказане спадкове майно ОСОБА_1, як спадкоємець за законом, прийняла та 31 травня 2011 року подала до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім позивачки, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_11 не було.

Проте за отриманням свідоцтва про право на спадщину за законом позивач протягом тривалого часу до нотаріальної контори не зверталась. З метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок із подальшою реєстрацією права власності на позивача 02 липня 2013 року ОСОБА_1 було видано нотаріальну довіреність з відповідними повноваженнями на громадянина ОСОБА_25

В 2014 році уповноваженій особі позивачки під час звернення в нотконтору стало відомо, що свідоцтво про право на спадщину після померлої ОСОБА_11 було отримано гр. ОСОБА_2 на підставі доручення, начебто виданого позивачкою та посвідченого 26 грудня 2002 року державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. Проте, позивачка подібного доручення не видавала, а ОСОБА_2 їй невідомий.

Крім цього, на момент звернення представником позивачки в нотконтору право власності на будинок не було зареєстроване ні за спадкодавицею ОСОБА_11, ні за спадкоємицею ОСОБА_1

Згідно інформації, отриманої із БТІ,, право власності на будинок перереєстровувалось значну кількість разів, починаючи з 2003 року.

В листі № 41171 від 29.09.2014 р. зазначено, що на початку 2003 року право власності на будинок було зареєстровано за позивачкою згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, про що остання нічого не знала, а 26.02.2003 р. будинок було відчужено ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В.

Позивач нічого не знала про реєстрацію права власності на будинок на її ім'я, а також не підозрювала про існування згаданого договору купівлі-продажу будинку, що був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

ОСОБА_1 зареєстрована у вказаному будинку та вільно ним користується.

У заяві про зміну підстави позовної заяви, з якою позивач звернулася у суд 20 січня 2016 року, ОСОБА_1 зазначає, що на момент укладення доручення вона страдала різноманітними психіатричними розладами, зокрема еепілепсією резидуально-органічного ґенезу з вираженими мінами особистості та інтелектуально-мнестичним зниженням, поліморфними припадками. До того ж позивачка страждала на хронічний алкоголізм. ОСОБА_1 неодноразово проходила лікування в ТМО «Психіатрія» у м. Києві, а також в Київській міській психоневрологічній лікарні № 3, Київському міському психоневрологічному диспансері № 2, в якому станом на 26 грудня 2002 року вона перебувала на обліку.

За таких підстав, ОСОБА_1 на момент підписання доручення не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивач зазначає, що доручення було видане в 2002 році, а договір купівлі-продажу будинку було укладено 2003 році, тобто до набрання чинності ЦК України, а отже застосовуються відповідні норми ЦК УРСР. Посилаючись на ч. 1 ст. 55 ЦК УРСР, позивач просить визнати недійсним доручення, посвідчене 26 грудня 202 року Одинадцятою київською нотаріальною конторою, зареєстровану в реєстрі за № 2-н-957, та визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений 26 лютого 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 577. Також, керуючись ст. 388 ЦК України, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок НОМЕР_1 із відповідними господарчими та надвірними будівлями і спорудами та витребувати його у відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні не визнав позовні вимоги та заперечував проти їх задоволення, зазначивши про безпідставність вимог позивача.

Третя особа - Одинадцята київська державна нотаріальна контора в судове засідання не забезпечила явку свого представника, надіслала клопотання про слухання справи без їх участі.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_11 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть, виданим 23 грудня 1995 р. відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського району м. Києва (а.с. 9)

Після смерті ОСОБА_11 відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарчими та надвірними будівлями та спорудами, що належав ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння, виданого 22 листопада 1989 року виконкомом Харківської районної Ради народних депутатів трудящих ся. (а.с. 3)

Позивач ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_11 та єдиною спадкоємицею за законом.

08 січня 2003 року Шістнадцята київська державна нотаріальна контора видала ОСОБА_13 свідоцтво про право на спадщину за законом. (а.с. 17)

З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2002 року Одинадцята київська державна нотаріальна контора посвідчила доручення від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2, за змістом якого позивач уповноважила відповідача управляти та розпоряджатися всім належним їй майном. (а.с. 16)

26 лютого 2003 року між ОСОБА_13, від імені якої діяв ОСОБА_2 на підставі довіреності, посвідченої 26 грудня 2002 року Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою, та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зубар Н.В. (а.с. 18)

У подальшому, 24 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 і ОСОБА_15 укладено договір купівлі-продажу спірного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. (а.с. 19)

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрів до 2013 року щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що станом на 21 січня 2015 року житловий будинок на АДРЕСА_1 з господарчими та побутовими будівлями зареєстрований на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8. (а.с. 24)

Звертаючись у березні 2015 року до суду з позовом про визнання недійсним доручення, визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, позивач зазначила, що на момент укладення зазначених правочинів вона не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, тому просила визнати їх недійсними, визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок та витребувати його з чужого незаконного володіння.

Оскільки правовідносини щодо посвідчення доручення та укладення договору купівлі-продажу виникли між сторонами 26 грудня 2002 року та 26 лютого 2003 року відповідно, то до них застосовуються норми Цивільного Кодексу України ( в редакції 1963 року).

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 55 ЦК України ( в редакції 1963 року), угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов»язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі-відшкодувати його вартість.

Правила статті 55 ЦК України ( в редакції 1963 року) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд, відповідно до статті 145 ЦПК України, зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

З матеріалів справи вбачається, що в провадженні СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві знаходилася кримінальна справа № 01-6718, порушена 29 липня 2005 року по факту шахрайства за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Постановою від 28.03.2007 р. слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Бенюх В.В. була призначена по кримінальній справі № 01-6718 амбулаторна психолого-психіатрична експертиза.

Відповідно до Акту амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 348 від 06.04.2007 р., оригінал якого міститься в матеріалах кримінальної справи № 01-6718, дослідженої судовому засіданні, ОСОБА_13 страждає на раннє органічне ураження головного мозку із легкою інтелектуально-мнестичною недостатністю та емоційно-вольовою нестійкістю. Ці порушення психічної діяльності виражені у ОСОБА_13 легко, тому вона могла у період 26.12.2002 р. - 26.02.2003 р. та може на час проведення експертизи розуміти значення своїх дій та може керувати ними. За своїм психічним станом вона може та могла запам'ятовувати обставини, що мають значення по справі, та давати про це покази, може на час проведення експертизи захищати свої інтереси, приймати участь у слідстві.

Опитані в судовому засіданні експерти ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтримали складений ними висновок та пояснили, що під час підписання доручення від 26.12.2002 р. ОСОБА_13 розуміла значення своїх дій та ( або) могла керувати ними, а також посилаються на те, що розлади психічної діяльності, які мали місце у неї в зазначений період часу, не впливали на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

З дослідницької частини висновку експертної комісії вбачається, що батько під експертної зловживав алкогольними напоями багато років. Мати, що померла, описувалася лікарем психіатром ПНД як «недоумкувата» після інсульту. У брата, що переніс менінгіт, та зловживав алкоголем, були судомні напади. ОСОБА_13 народилася недоношеною, з вагою 1800 гр., в асфіксії, перші слова почала промовляти у 1 рік, ходити з 1 року 1 міс. Фразова мова із 1,5 років. Батьки її вихованням не займалися, у школу її віддали у 9 років, і тоді за ініціативою педагогів під експертну уперше оглянув психіатр (16.10.1979 р.) Тоді лікар відмітив, що ОСОБА_13 погано орієнтується у часу, бо її ніхто не навчав, пам'ять в неї розвинута достатньо, комбінаторні проби виконує швидко шляхом проб та помилок, переказує зміст зображень, словниковий запас в неї обмежений. Вона залякана, завдання краще виконує у відсутності матері. Тоді стан ОСОБА_13 був розцінений як «відставання у розумовому розвитку внаслідок недоношеності та педагогічної занедбаності». Зі звичайної школи ОСОБА_1 перевели у допоміжну, де вона перебувала у інтернат ній групі. Там під експертна засвоювала програму, навчалася на 4-5, в неї поступово виріс словниковий запас, з п'ятого класу вона стала вчитися гірше. Діагноз, з яким вона спостерігалася, змінювався: до 1982 р. «дебільність», із 1986 р. «виражена дебільність». У 1989 р. вона закінчила 8 класів допоміжної школи, де оволоділа навиками швачки. Працювала не за фахом, а в тепличному господарстві. З 1989 р. їй знову встановлювався діагноз «дебільність». З 1991 року підекспертна стала проживати зі співмешканцем у м. Обухів, на прийом до психіатра не з'являлася, тому у 1992 р. із діагнозом «дебільність» її було переведено до консультативної групи нагляду, а в 1993 р. - з обліку знята. Вона народила трьох дітей у 1991 р., 1992 р. та 1993 р., яких виховували у дитячих будинках. Підекспертна відстоювала своє право на виховання дітей, зверталася у ПНД у 1993 р. за довідкою, що вона може це робити, зверталася у суди. Вона працювала прибиральницею у санаторії «Жовтень». У 1994 р. поскаржилася лікареві ПНД на появу в неї в нічний час якихось нападів. Її було направлено у КГКПНЛ 21 із діагнозом «наслідки раннього органічного ураження головного мозку з абортивними нападами у нічний час, інтелектуальної недостатності, емоційно-вольовими порушеннями». Із діагнозом «олігофренія у ступеню помірної розумової відсталості - імбецильності, епілептиформний синдром з атонічними складними малими нападами» під експертну направили на МСЕК, яка визнала її інвалідок 2 групи безстроково. Після виписки зі стаціонару ОСОБА_1 зверталася в ПНД для отримання ліків - фінлепсіну, у 1994 р. поновлена на обліку із діагнозом «органічне ураження головного мозку, епісиндром». З 23.02.1996 р. по 01.04.1996 р. вона знаходилася на лікуванні у КГКПНЛ 21 у зв'язку з тим, що в неї після смерті матері погіршився стан. При первинному огляді їй встановлено діагноз «гранична розумова відсталість, дебільність, епісиндром, тривожно-депресивний синдром». Після виписки і до 1998 р. вона в ПНД не зверталася, у стаціонар не потрапляла. Після народження третьої дитини вона зверталася у ПНД за довідкою, щоб забрати дитину додому, після чого знову на прийом не з'являлася. У серпні 2002 року вона з'явилася на прийом у ПНД у зв'язку з конфліктами з сусідами та їй видано направлення на госпіталізацію. З 03.09.2002 р. по 23.09.2002 р. вона перебувала на лікуванні у КМПЛ з діагнозом «виражена дебільність, судомний синдром». Вона була доставлена КСП у зв'язку з погіршенням стану та соціальними показаннями.

Оспорюване позивачем доручення 26 грудня 2002 року було посвідчене державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Гавриловою О.В., що свідчить про те, що у нотаріуса не виникло сумнів щодо можливості ОСОБА_13 розуміти значення своїх дій та керувати ними на час посвідчення доручення.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позивача про те, що під час підписання доручення вона перебувала у такому стані, що не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, позивачем суду не надано, а тому, суд не вважає доведеними позовні вимоги ОСОБА_13 та про наявність підстав для визнання доручення та договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними з підстав, передбачених ст. 55 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки такі вимоги позивача не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Судом також враховується, що з моменту посвідчення доручення 26.12.2002 р. та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 26.02.2003 р. і до моменту звернення до суду 10.03.2015 р. пройшло майже 14 років, в цей період позивач вела нормальний спосіб життя. В липні 2005 року особисто зверталася до УБОЗ ГУМВС України в м. Києві із заявою про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, щодо належної їй земельної ділянки на АДРЕСА_1 та у березні 2008 року разом з сусідами ОСОБА_20, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 зверталася до Начальника Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві із заявою про проведення невідомими особами самовільних будівельних робіт на межах належних їм земельних ділянок, за наслідками розгляду якої Головним управлінням земельних ресурсів КМДА було встановлено, що на земельній ділянці, площею близько 0,50 га, на АДРЕСА_1 частково встановлено паркан та завезено будівельні матеріали, про що складено 26.02.2008 р. акт № 249/01 перевірки дотримання вимог земельного законодавства.

Крім того, в серпні 2014 року зверталася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, при подачі заяви посилалася на те, що після смерті матері ОСОБА_11, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 р., ОСОБА_13 спадкове майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними господарчими будівлями та спорудами, як єдиний спадкоємець за законом першої черги, прийняла та в 2003 році отримала свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок, яке було нею втрачене, у зв'язку з чим вона зверталася до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу дубліката такого свідоцтва. У своїй заяві ОСОБА_13 просила встановити факт належності їй на праві власності спірного житлового будинку. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16.10.2014 р. заяву ОСОБА_13 про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України (наявність спору про право). З матеріалів цивільної справи № 752/13108/14-ц вбачається, що під час судового розгляду було встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарськими спорудами та будівлями належить на праві власності іншим особам на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку. В апеляційному порядку ухвала суду не оскаржувалася.

Позовні вимоги ОСОБА_13 про визнання за нею права власності на вказаний житловий будинок є похідними, а тому, на думку суду, не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню.

Також позивач просить витребувати у відповідачів спірний житловий будинок, послаючись на ст. 388 ЦК України.

У главі 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст..ст.387,388 ЦК надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Частина 1 статті 388 ЦК передбачає, у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати ( добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, право на витребування майна у добросовісного набувача має саме власник (чи особа, яка має речове право на майно) і в тому випадку, коли майно перебувало безпосередньо у його володінні або в особи, якій він передав майно у володіння, та вибуло з такого їхнього володіння не з їхньої волі.

Судом встановлено, що житловий будинок на АДРЕСА_1 з відповідними господарськими спорудами та приміщеннями був проданий ОСОБА_13 ОСОБА_23 та ОСОБА_15 Відповідачі у справі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 придбали цей житловий будинок на підставі попереднього договору купівлі-продажу від 24.09.2007 р. укладеного з ОСОБА_24 та ОСОБА_15

Отже, відповідачі є добросовісними набувачами житлового будинку і у них може бути витребувано майно лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав це майно, поза їх волею.

За встановлених обставин відсутні підстави вважати, що житловий будинок перебував у безпосередньому володінні особи і вибув з її володіння поза її волею.

За таких обставин, вважати обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_13 про витребування майна з чужого незаконного володіння немає підстав.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку про ухваленням у справі рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_13

На підставі ч. 6 ст. 154 ЦПК України ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року про забезпечення позову шляхом заборони відчуження житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 скасувати, а також заборону відчуження вказаного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами - зняти.

Керуючись ст. 55 ЦК України (в редакції 1963 року), ст. 388 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 30, 60, 212, 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, третя особа - Одинадцята київька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Зубар Наталія Володимирівна, Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна", слідчий відділ Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві та Київська місцева прокуратура № 8, про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння - відмовити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 08 вересня 2015 року про забезпечення позову шляхом заборони відчуження житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 скасувати.

Заборону відчуження житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 - зняти.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: