АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2417/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № СSA0GR, за умовами якого банк зобов'язався надати ОСОБА_6 кредит у розмірі 19 570 доларів США на термін до 18 вересня 2015 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором.

Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, зокрема надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання по погашенню заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у зв'язку із чим станом на 22 липня 2016 року має заборгованість по кредиту в сумі 100 434,68 доларів США, яка складається з наступного: заборгованість за кредитом 173 38, 81 доларів США, заборгованість по відсоткам 13 712, 67 доларів США, заборгованість по комісії за користуванням кредитом 2 901, 06 доларів США, заборгованість по пені - 66 482, 14 доларів США.

Позивач наголошував на своєму праві вимагати від боржника повернення будь-якої частини заборгованості за кредитним договором, а тому просив стягнути заборгованість в сумі 33 952, 54 доларів США, що за курсом 24, 81 складає 842 362, 52 грн., яка складається з: 17 338,81 доларів США заборгованість за кредитом, 13 712,67 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2 901,06 доларів США заборгованості по комісії.

В забезпечення своєчасного та належного виконання грошового зобов'язання за кредитним договором від 21 жовтня 2009 року були укладені договори поруки між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_7, ПАТ КБ Приват Банк та ОСОБА_8

Згідно договорів поруки поручителі зобовязалися відповідати перед позивачем за виконання ОСОБА_6 своїх обовязків за кредитним договором CSA0GR в тому ж розмірі, що і ОСОБА_6, включаючи повернення кредиту, сплату процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Позивач зазначив, що вимоги, які були пред'явлені до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишені відповідачами без виконання, в зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду та просив стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 33 952, 54 доларів США, що за курсом 24, 81 складає 842 362, 52 грн., яка складається з: 17 338,81 доларів США заборгованість за кредитом, 13 712,67 доларів США заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 2 901,06 доларів США заборгованості по комісії. Стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк, як іпотекодержатель, скористався передбаченим ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року правом звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття боргу відповідача, а позивач не надав суду докази про виконання даного рішення суду про виконання зобов'язання про звернення стягнення на предмет іпотеки та наявність боргу у відповідачів перед банком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та під час постановлення ухвали також вважає за необхідне врахувати слідуюче.

За матеріалами справи встановлено, що 18 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір №CSA0GR, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти на строк з 18 вересня 2008 року по 18 вересня 2015 року включно, у вигляді строкового кредитного договору у розмірі 19 570 доларів США на капітальний ремонт шляхом видачі готівки через касу, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 67 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, та винагороди, встановленої п. 8,1 договору та п. 7, 2 договору. (а.с. 14-16)

Періодом сплати платежів по кредитному договору визначено період з «15» по «20» число кожного місяця зі сплатою щомісячного платежу у сумі 500, 72 доларів США згідно графіку погашення, встановленого у додатку 2 до договору. (а.с. 17 зв. -18)

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 07 липня 2011 року в рахунок стягнення за кредитним договором № CSA0GR від 18 вересня 2008 року в розмірі 23 803,27 доларів США, що за курсом 7, 91 станом на 12 жовтня 2010 року складає 188 283, 86 грн. (а.с. 42 зв.) Звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № CSA0GR від 18 вересня 2008 року). Виселено ОСОБА_6 із будинку, якиє є предметом іпотеки.

Вищеказаним рішенням суду із ОСОБА_6 стягнуто заборгованість за кредитним договором № CSA0GR від 18 вересня 2008 року в розмірі 23 803,27 доларів США станом на 29 жовтня 2010 року. (а.с. 42)

Вказане рішення набрало законної сили 10 серпня 2011 року, що підтверджується штампом районного суду на тексті самого рішення, що міститься у матеріалах справи.

Звертаючись до суду із позовом, яким в подальшому звернуто стягнення на предмет іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк», керуючись правом на вільне обрання способу захисту права за ст. 16 ЦК України, просило суд стягнути з ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором, а в рахунок погашення кредитних зобов'язань, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки) та виселити боржника із будинку, що є предметом іпотеки.

Частиною 1 ст. 575 ЦК України визначено, що іпотекою є застава нерухомого майна.

У силу положень ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет застави повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет застави покладається на заставодержателя.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет застави у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання.

Саме до цього зводяться висновки, викладені у постанові ВСУ від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином, наявність невиконаного рішення суду про звернення стягнення на заставне майно не виключає можливості пред'явлення позову про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням, в тому числі про стягнення заборгованості із поручителів.

Відповідно до п. 9 постанови пленуму ВССУ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що після ухвалення рішення від 07 липня 2011 року воно не виконане через зниження попиту на ринку нерухомості України, в зв'язку із чим позикодавець звернувся із позовом про стягнення заборгованості вже до боржника та поручителя ОСОБА_7

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору.

Відповідно до укладеного між сторонами договору та ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

За умовами кредитного договору від 18 вересня 2008 року №CSA0GR позичальник взяв на себе обов'язок сплачувати відсотки за користування кредитом, винагороду банку, а погашення кредиту проводити в порядку, сумах і строки, передбачені п. 2,3,3, та п. 8,1 договору. (а.с. 14)

Пунктами 5,1 5,6 договору сторони узгодили відповідальність за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту у вигляді нарахування пені та штрафів, а в п. 8,1 черговість погашення заборгованості по договору.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.2,3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України).

Так, на підтвердження заборгованості відповідача перед банком, позивачем до суду був наданий розрахунок, за яким баком визначений борг ОСОБА_6 станом на 22 липня 2016 року у сумі 100 434 дол. США, що еквівалентно 2 491 784,41 грн., проте просив стягнути заборгованість у розмірі 17 338,81 дол. США, що складає еквівалент 430 175,88 грн. (а.с. 4-7)

Відповідачі для спростування розрахунку банку свого розрахунку не надали, клопотання про призначення судової бухгалтерської експертизи не заявляли.

За умовами кредитного договору сторони встановили як строк дії договору кінцевий строк повернення кредиту до 18 вересня 2015 року, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця в період сплати надавати банку щомісячний платіж в розмірі 500,72 дол. США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. (пункт 8.1 договору)

Отже, поряд із установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За матеріалами справи встановлено, що згідно з умовами кредитного договору (пунктами 8.1) позичальник зобовязаний погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів з «15» по «20» число кожного місяця.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 20 числа кожного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Саме до цього зводиться правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 23 листопада 2016 року за наслідками розгляду справи № 6-2134цс16, який відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Згідно розрахунку заборгованості по договору ОСОБА_6 (а.с. 4, зв.), останній платіж був проведений 18 травня 2010 року, яким частково було погашено комісію, пеню та проценти, після чого жодних платежів від позичальника не надходило. У свою чергу банк звернувся до суду із зазначеним позовом 16 серпня 2016 року.

ОСОБА_6 подав до суду заяву про сплив строку позовної давності та застосування наслідків пропущення строку позовної давності та відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Пунктом 5.5. кредитного договору сторонами термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю 5 років. (а.с. 16) Із вказаним пунктом позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис на кожному аркуші договору.

В той же час, пред'явленням позову ПАТ КБ «ПриватБанк»до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки строк позовної давності перервався, а з вступом рішення від 07 липня 2011 року, тобто з 11 серпня 2011 року розпочався заново. (ст. 264 ЦК України)

У звязку з наведеним, з 11 серпня 2011 року розпочався перебіг позовної давності, який закінчився за вимогами банку 12 серпня 2016 року.

Оскільки позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду за захистом своїх прав 16 серпня 2016 року, вказаний позов не може бути задоволений у силу вимог (ч. 4 ст. 267 ЦК України та п. 11 постанови пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановив дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам із врахуванням розгляду справи без участі представника позивача на підставі наявних у суді першої інстанції доказів, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :