Рішення

Іменем України

Справа № 712/11196/13-ц

Проваждення 2/712/195/16

26 січня 2016 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді - Марцішевської О.М.

при секретарі - Вдовенко О.В.

за участю прокурора- Чухало О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соснівського районного суду м.Черкаси цивільну справу за позовом прокурора м.Черкаси до Черкаської міської ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Департамент екології та природних ресурсів Черкаської обласної державної адміністрації про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, витребування майна із чужого незаконного володіння.

В С Т А Н О В И В:

Прокурор у вересні 2013 року звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що при перевірці прокуратурою м.Черкаси дотримання Черкаською міською радою вимог земельного законодавства при виділенні та використанні земельних ділянок у кварталі №137 між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського (мікрорайон Соснівка) в м.Черкаси встановлено, що відповідно до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)» за результатами розгляду проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який розроблений ТОВ «Геоземпроект», та висновку державної експертизи землевпорядної документації від 18 лютого 2006 року №678 передано безоплатно у власність ОСОБА_1 земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 1000 кв м, яка розташована у кварталі №137 по вул. Грузиненка у м.Черкаси, за рахунок земель Черкаської міської ради. На підставі рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 ОСОБА_1 отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку Позивач вважає, що вказане рішення міської ради не відповідає вимогам закону та має бути визнане судом незаконним та скасоване з огляду на те, що вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га на момент ухвалення оскаржуваного рішення знаходилась на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), та відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) не могла передаватися у приватну власність; проект відведення ділянки не погоджувався із природоохоронним органом, що підтверджується висновком Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області від 21 лютого 2013 року № 636, в якому зазначено, що дійсно земельна ділянка знаходиться на території зелених насаджень загального користування, тому не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову згідно зі ст. ст. 38, 39, 44, 51, 52, 83 Земельного кодексу України. В подальшому ОСОБА_1 відчужив спірну ділянку на користь ОСОБА_3, в даний час власником ділянки є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011р. Посилаючись на викладене, позивач просить: визнати незаконним та скасувати рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)» в частині безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м по вул. Грузиненка в м. Черкаси для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати незаконним та скасувати п. 7 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)» щодо безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки; визнати недійсним Державний акт серії ЯБ № 429448, виданий 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та скасувати його державну реєстрацію; витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 кв. м, вартістю 276180 грн, розташовану за адресою: м. Черкаси, вул.Грузиненка, 27, яка належить останньому на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011р.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року скасовані рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 05 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 23 квітня 2015 року та справу направлено на новий розгляд.

В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав, просив суд позов задоволити.

Представник відповідача ЧМР ОСОБА_5, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_6 в наданих суду заявах просили застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що про оскаржуване рішення прокурору було відомо в 2006 році, однак з даним позовом звернувся до суду лише у вересні 2013 року. Посилаючись на ст.267 ЦК України просили відмовити у задоволенні позову.

Треті особи в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухаши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільного законодавства.

Ст. 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв»язку, енергетики та іншого призначення.

Відповідно до ст. 20 ЗК України в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення Черкаської міської рад, віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення /викуп/ земель і затверджує проекти землеустрою або приймають рішення про створення об»єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України).

Тобто, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення.

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів. Землі рекреаційного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності (ч. 1 ст. 52 ЗК України). Ч. 2 ст. 52 ЗК України в редакції на час прийняття оскаржуваного рішення визначено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Згідно із п. а ч. З ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать, зокрема, парки, сквери, бульвари.

Судом установлено, що 24 січня 2006 року ОСОБА_1 звернувся до Черкаської міської ради із заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,1 га по вул. Грузиненка в м. Черкаси для використання під індивідуальне дачне будівництво (а. с. 24, т.1).

Пунктом 1.19 рішення Черкаської міської ради від 31 січня 2006 року № 9-60 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки по вул.Грузиненка, площею 1 тис. кв. м безоплатно у власність для індивідуального дачного будівництва (а. с. 25, т. 1).

Відповідно до висновку державної експертизи від 18 лютого 2006 року №678 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1. по вул. Грузиненка, площею 1тис. кв. м у власність для індивідуального дачного будівництва за рахунок земель Черкаської міської ради отримав позитивну оцінку.

Відповідно до п. 10 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)» передано у приватну власність ОСОБА_1. земельну ділянку для індивідуального дачного будівництва площею 1 тис. кв. м по вул. Грузиненка в м. Черкаси (а. с. 41 та а. с. 41, зворот, т. 1).

На підставі цього рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку від 24 березня 2006 року серії ЯГ №532705. У даному акті зазначено, що цільовим призначенням (використанням) земельної ділянки є індивідуальне дачне будівництво. Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.2006 року право власності від ОСОБА_1 перейшло до ОСОБА_3 В даний час власником ділянки є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011р.

Відповідно до ст. 20 ЗК України в редакції, чинній станом на час прийняття оскаржуваного рішення Черкаської міської ради, зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва надавався за рахунок земель, зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради рекреаційного призначення.

Проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки розроблено саме для індивідуального дачного будівництва. Разом із тим оспорюваним рішенням міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 земельні ділянки передані у власність із призначенням «житлова та громадська забудова», тобто таким призначенням цільового використання, щодо якого дозвіл на розробку проекту відведенняЛебедьку М.А. не надавався і такий проект останнім не розроблявся.

При цьому цільове призначення земельної ділянки, що визначено рішенням міської ради, не відповідає призначенню, зазначеному в акті, що посвідчує право власності ОСОБА_1 Зокрема, в акті цільове призначення земельної ділянки на відміну від «житлової та громадської забудови», визначеного рішенням міськради, зазначено як «дачне будівництво», в той час коли за поточними даними земельного кадастру земельна ділянка вже обліковується як «під житлову забудову».

Відповідно до ч. 9 ст. 118 ЗК України (в чинній на той час редакції) проект відведення земельної ділянки погоджувався з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подавався на розгляд відповідної місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Разом із тим, як вбачається з висновку державної землевпорядної експертизи (в якій, як зауваження зазначено про необхідність міській раді переглянути доцільність надання земельної ділянки під дачне будівництво), у переліку організації (п. 1.6), в яких документація пройшла погодження, зазначено лише Черкаське міське управління земельних ресурсів та управління містобудування Черкаського міськвиконкоми (а. с. 40). Щодо погодження іншими органами інформація відсутня.

Відповідно до довідки Черкаського міського управління земельних ресурсів від 18 лютого 2006 року № 333-25-2, наданої ОСОБА_1, спірна земельна ділянка належала до земель, зайнятих зеленими насадженнями загального користування Черкаської міської ради.

Відповідно до п. 1.4 чинних станом на березень 2006 року (прийняття оспорюваного рішення міської ради) Правил утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів України зеленими насадженнями загального користування вважалися озеленені упорядковані території, призначені для відпочинку міського населення, з вільним доступом, зокрема: міські та районні парки; парки культури і відпочинку, сади житлових районів і груп житлових будинків, сквери, бульвари, набережні, лісопарки, лугопарки, гідропарки та інші.

Відповідно до Генерального плану міста Черкаси, затвердженого постановою Ради Міністрів Української PCP від 29 березня 1984 року № 144, вказана земельна ділянка загальною площею 8,7966 га знаходиться на території зелених насаджень загального користування (територія парків, скверів), тобто є землею загального користування населеного пункту і розміщення на даній земельній ділянці індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд не передбачено.

Відповідно до рішення Черкаської міської ради від 22 липня 2010 року № 5-932 «Про організацію обєкта природно заповідного фонду місцевого значення на території парку «Соснівський» та плану до даного рішення, земельній ділянці в мікрорайоні Соснівка в районі вулиць Золотоніської, Грузиненка, Мініна і Пожарського, Ціолковського орієнтованою площею 6,64 га надано статус парку та присвоєно назву парк «Соснівський».

У п. 1.1 відповіді, надісланої ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «Діпромісто» ім.Ю.М. Білоконя від 15 квітня 2013 року № 3-852, вказано, що згідно з Генеральним планом, розробленим Українським державним інститутом проектування міст «Діпромісто» у 1980 році, розрахунковий термін прийнятий на 20 років (до 2000 року). Тут же зазначено, що розрахунковий термін, обсяг та зміст Генерального плану відповідає вимогам інструкції СН-345-66, що була чинною на момент розроблення Генерального плану м.Черкаси.

У листі Управління культури Черкаської обласної державної адміністрації від 13 лютого 2013 року № 03-01/239, адресованому заступнику прокурора м. Черкаси, зазначено, що Генеральним планом розвитку м. Черкаси, затвердженим у 1984 році, земельна ділянка, яка розташована у кварталі між вулицями Золотоніською, Грузиненка, Ціолковського, Мініна і Пожарського у м. Черкаси, входила до території, визначеної для створення парково-рекреаційної зони. Відповідно до Генерального плану м. Черкаси у кварталі № 137, обмеженому вулицями Золотоніська, Грузиненка, Ціолковського та Мініна і Пожарського у м. Черкаси передбачені зелені насадження загального користування, тобто являють собою землі загального користування населеного пункту і розміщення на них індивідуального житлового будівництва не передбачено, а тому відповідно до ст. 83 ЗК України не підлягає відведенню у приватну власність під житлову забудову.

Тобто, із матеріалів справи вбачається, що приймаючи оспорювань рішення про передачу громадянам земельних ділянок у власність Черкаська міська рада фактично змінила цільове призначення земельної ділянки рекреаційного призначення на призначення земельної ділянки для приватної житлової забудови, однак у тексті рішення не зазначено жодних обґрунтувань можливості, законності чи доцільності такої передачі та зміни цільового призначення земельної ділянки. В рішенні не зазначено на якій підставі крім поданої заяви, земельна ділянка під забудову в парковій зоні м. Черкаси надається у власність. Не зазначені такі підставі і у проекті відведення земельної ділянки та висновках державної землевпорядної експертизи. Виходячи з наведених вище вимог закону та встановлених по справі обставин, проаналізувавши зібрані у справі докази, суд до висновку про обґрунтованість доводів позову, що рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 р. № 9-205 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки по вул. Грузиненка для будівництва і обслуговування відбулося з порушенням чинного земельного законодавства.

Однак, в ході розгляду справи судом встановлено, що в ході розгляду справи представником Черкаської міської ради ОСОБА_7 та представником ОСОБА_2 були зроблені заяви про застосування строків позовної давності, які обґрунтовувались тим, що про оскаржуване рішення прокурору було відомо в 2006 році, однак позов був поданий тільки у вересні 2013 року ( а.с.217, 219-220).

Заперечуючи проти заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності прокурор в судовому засіданні вказує на те, що в період прийняття оскаржуваного рішення діяла норма встановлена п. 4 ст. ч. 1 ст. 268 ЦК України, відповідно до якої позовна давність на дані правовідносини не поширювалась. Після виключення даної норми Законом № 4176-У1 від 20.12.2011 року « Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», який набрав чинності 15.01.2012 року, прокурор мав право на звернення до суду з даним позовом до 14.01.2015 року, що прокурором і було зроблено.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Загальний строк позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки.

Згідно вимог ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції /пункт 1 статті 32 Конвенції/ наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» /судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі ВАТ «Нафтова Компанія «Юкос» проти Російської Федерації п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства п. 51/

Вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються в часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а відтак ефективному поновленню порушеного права. Встановлення строку позовної давності також сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 2 ст. 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у ст. 46 ЦПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до ст. 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обовязки особи, в інтересах якої вони діють. Прокурор, який бере участь у справі, має обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Перебіг позовної давності в такому разі починається від дня, коли прокурор довідався або міг довідатись про порушення інтересів держави.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п.4 ч.1 ст.268 ЦК України у редакції, яка діяла до 15.01.2012р., було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Разом з тим, положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України за своєю суттю було направлене на захист прав власників та інших осіб від держави.

Звертаючись до суду з даним позовом в інтересах держави прокурор вказував на необхідність відновлення та захисту прав держави, разом з тим, спірна ділянка на момент ухвалення оскаржуваного рішення не перебувала у державній власності.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу влади. На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів. Указані висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року №6-178цс15 та від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, для всіх судів України.

Матеріали справи свідчать, що природоохоронним прокурором Черкаській міській раді вносилась інформація, на підставі якої 07.06.2006р. було прийняте рішення № 2-23 про відміну оскаржуваного рішення, про що вказано у мотивувальній частині цього рішення, яке в подальшому було скасоване в судовому порядку, що свідчить про обізнаність прокурора про оспорюване рішення в 2006 році, однак з даним позовом прокурор звернувся до суду лише у вересні 2013 року після спливу в 2009 році строку позовної давності, а тому в зв'язку з тим, що представники відповідачів заявили про застосування судом строків позовної давності при вирішення спору, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з пропуском строку позовної давності.

При зверненні до суду з даним позовом прокурор був звільнений від оплати судового збору, тому відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати по справі суд вважає необхідним віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК України, В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову прокурора про визнання незаконним та скасування рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)» в частині безоплатної передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 1000 кв. м по вул. Грузиненка в м. Черкаси для будівництва і обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнання незаконним та скасування п.7 додатка до рішення Черкаської міської ради від 09 березня 2006 року № 9-205 «Про передачу громадянам земельних ділянок у власність (ОСОБА_4 та інші)»; про визнання недійсним Державний акт серії ЯБ № 429448, виданий 15 червня 2006 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та скасування його державної реєстрації; витребування у ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 кв. по вул.Грузиненка, 27, м.Черкаси.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції на протязі 10 днів з моменту проголошення.

Головуючий: