Єдиний унікальний номер 229/3757/15-ц Номер провадження 22-ц/775/201/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Канурної О.Д.,

суддів: Санікової О.С., Халаджи О.В.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Артемівську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову посилався на те, що йому на праві власності належить будинок № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка Донецької області. В будинку окрім нього зареєстровані його дружина, а також колишня невістка ОСОБА_2 та онука ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 з онукою з 2011 року фактично в будинку не проживають. Він несе витрати по сплаті комунальних послуг і своїми діями відповідачка чинить перешкоди у користування і розпорядженні його власністю. Просив суд визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з малолітньою онукою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом - будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області.

В задоволенні позову в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житлом, відмовлено.

З вказаним рішенням суду не погодилася відповідач ОСОБА_2 і оскаржила його в апеляційному порядку. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення неправильно встановив обставини, що мають значення для справи, неправильно дослідив та оцінив докази, порушив норми матеріального і процесуального права. Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 не зявилася, хоча своєчасно і належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм № 3 за № 1056 (а.с. 51).

Заслухавши суддю доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який просив апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Частиною 1 статті 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Відповідно до частини 2 вищевказаної статті, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з частиною 3 вищевказаної статті, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, таким вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до статті 405 ЦК України відповідач ОСОБА_4 втратила право користування житлом, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова у м. Дружківка.

Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується з таких підстав.

Право на житло є одним із найголовнішим невідємних прав особи, проголошених ст. 47 Конституції України. Це право означає не лише можливість особи набути житло у власність або в користування, а й право особи на проживання в жилому приміщенні. При цьому Конституція проголошує принцип забезпечення державою створення умов, необхідних людині для набуття житла у власність або в користування та неможливості примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Із матеріалів справи вбачається, що будинок № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області належить позивачу ОСОБА_1 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 30 жовтня 1973 року.

У будинку зареєстровані позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_2, онука ОСОБА_3

Відповідно до акту від 01 вересня 2015 року відповідач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 в зазначеному будинку не проживають більше чотирьох років.

Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 статті 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частиною 2 вказаної вище статті, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до приписів статті 405 ЦК України, відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сімї повинен вносити плату за користування помешканням і за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК.

Із пояснень в судовому засіданні апеляційного суду позивача ОСОБА_1 вбачається, що у вказаному вище будинку відповідачку ОСОБА_2 як члена сімї зареєстрували після народження онуки ОСОБА_3, у будинку залишилися деякі речі відповідачки ОСОБА_2, онука ОСОБА_3 буває в його будинку, куди приводе її відповідачка ОСОБА_2 Його син ОСОБА_6 має іншу сімю, де і зареєстрований.

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Частиною 4 статті 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Згідно з частиною 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 статті 163 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Залишаючи за малолітньою дитиною ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням, а саме будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківка, і визнаючи матір малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції порушив принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що малолітня дитина не може бути розлучена з матірю, крім випадкових обставин.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області скасувати і в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Ухвалою судді апеляційного суду Донецької області від 21 грудня 2015 року розстрочено ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в розмірі 535 грн. 92 коп. до ухвалення судового рішення по справі. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із пояснень в судовому засіданні апеляційного суду позивача ОСОБА_1 вбачається, що він є інвалідом другої групи. Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 01 грудня 2015 року в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житлом будинком № 14 по вул. Кузнецова в м. Дружківці Донецької області скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді