У х в а л а

іменем україни

13 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району м. Києва до ОСОБА_1, третя особа - Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація, про виселення без надання іншого жилого приміщення за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року комунальне підприємство «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району м. Києва (далі - КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району м. Києва) звернулося до суду з вищевказаним позовом, в якому просило виселити ОСОБА_1 разом з усіма проживаючими з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Вимоги мотивувало тим, що згідно договору тимчасового найму житла з фонду для тимчасового проживання (маневрений фонд) від 3 квітня 2012 року № 5/1 жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 17,90 кв.м, загальною площею 35 кв.м, було надано ОСОБА_1 в тимчасове користування. 3 квітня 2013 року термін дії договору закінчився. Згідно умов договору відповідач після закінчення встановленого терміну тимчасового проживання зобов'язаний звільнити надане житлове приміщення або продовжити термін дії договору. Підстав для продовження договору найму вказаної квартири у Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації не має, оскільки відпала потреба у використанні зазначеної квартири під маневрений фонд. На неодноразові попередження про звільнення спірної квартири відповідач відмовляється здати наймодавцю жиле приміщення, продовжує, на його думку, самоправно нею користуватися.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що потреба у використанні спірної квартири під маневрений фонд відпала, а тому відповідач повинен звільнити квартиру АДРЕСА_1, як самоправно зайняту, без надання іншого жилого приміщення відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до змісту положень статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

З матеріалів справи убачається, що розпорядженням Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 25 лютого 2011 року № 95 житловий будинок АДРЕСА_1 передано на баланс КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району м. Києва. Експлуатаційне обслуговування житлового будинку здійснює ЖЕК № 509 КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району у м. Києві. Згідно з розпорядження Мінської районної державної адміністрації від 27 лютого 2001 року № 164 спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 17,90 кв.м, передана держаному комунальному управлінню житлового господарства під маневрений фонд для тимчасового переселення громадян.

3 квітня 2012 року між КП «Житлосервіс «Оболонь» Оболонського району м. Києва та ОСОБА_1 було укладено договір № 5/1 тимчасового найму житла з фонду для тимчасового проживання (маневрений фонд), за умовами якого позивач передав житлове приміщення, що знаходиться на його балансі та утриманні, а відповідач прийняв у тимчасове користування жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 5 вказаного договору, його термін дії встановлено з 3 квітня 2012 року по 3квітня 2013 року.

Пунктом 4.2. передбачено, що після закінчення встановленого терміну тимчасового проживання позивач зобов'язаний звільнити надане житлове приміщення або продовжити термін дії договору (а. с. 5-6).

Відповідно до листа Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації зазначено, що підстав для продовження договору найму вищевказаної квартири у держадміністрації району на сьогодні немає (а. с. 8).

Листом відділу обліку та розподілу житлової площі від 26 лютого 2014 року та листом Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 19 червня 2014 року повідомлено, що потреба у використанні зазначеної квартири під маневрений фонд відпала (а. с. 9-10).

Позивачем на ім'я відповідача неодноразово було направлено листи про те, що договір №5/1 від 3 квітня 2012 року тимчасового найму житла з фонду для тимчасового проживання (маневрений фонд) закінчується 3 квітня 2013 року та термін його дії подовжено не буде, і зобов'язано звільнити вищевказане житлове приміщення на протязі 10-ти днів (а. с. 11, 13, 15), які ОСОБА_1 були отримані 17 квітня 2013 року (а. с. 12), 8 липня 2013 року (а. с. 14), 25 січня 2014 року (а. с. 16).

У листі відділу обліку та розподілу житлової площі від 20 жовтня 2014 року зазначено, що відповідач звертався на особистому прийомі до голови Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації з питання продовження терміну дії договору для проживання в АДРЕСА_1, але йому було відмовлено (а. с. 29-30).

Згідно ст. 810 ЦК України а договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

До договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, у порушення п. 1 ч. 6 ст. 130, ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не уточнили позовних вимог не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, не звернули уваги, що ОСОБА_1вселився у спірне приміщення на підставі договору від 3 квітня 2012 року; строк дії якого закінчився 3 квітня 2013 року, не уточнили позовних вимог та дійшли передчасного висновку про виселення ОСОБА_1. із спірної квартири, як самоправно зайнятої на підставі ст. 116 ЖК України.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

Таким чином суди не дотримались встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

За таких обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 26 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 1 липня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик