Провадження № 2/760/331/16
21 січня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва
у складі: головуючого судді - Букіної О.М.
при секретарі - Січкар Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -
В позові посилається на те, що 10.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно з умовами якого Позивач надав 63 000,00 дол. США у позику Відповідачу, які останній зобов'язався повернути не пізніше 20.01.2015 року, про що складено відповідний договір позики та розписку.
Позивач зазначає, що Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та не повернув Позивачу вищезгадану суму коштів в розмір 63 000,00 дол. США.
Таким чином, у зв'язку з невиконанням Відповідачем взятих на себе зобов'язань, Позивач просить стягнути з Відповідача суму боргу в розмірі 63 000,00 дол. США, що станом на 28.09.2015 року згідно офіційного курсу НБУ становить еквівалент 1 361 807,40 грн., суму інфляційних втрат за період з 21.01.2015 року по 28.09.2015 року в розмірі 463 433,32 грн. та 3% річних за період з 21.01.2015 року по 28.09.2015 року в розмірі 28 206,20 грн.
В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд за згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 статті 1047 ЦК України встановлює, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 10.12.2014 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого Позивач надав 63 000,00 дол. США у позику Відповідачу, які останній зобов'язався повернути не пізніше 20.01.2015 року (а.с.5).
Вбачається, що 10.12.2014 року ОСОБА_2 була складена розписка про отримання від ОСОБА_1 коштів у розмірі 63 000,00 дол. США згідно з умовами Договору позики (а.с.6).
Так, відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Таким чином, наявність боргової розписки у позикодавця та відсутність останньої у позичальника, свідчить про те, що боргові зобов'язання останнім не виконані.
Встановлено, що оригінал розписки від 10.12.2014 року знаходився у Позивача та не повернутий Відповідачу.
В договорі позики та в розписці від 10.12.2014 року чітко зазначено про те, що Відповідач отримав кошти в розмірі 63 000,00 дол. США та зобов'язався їх повернути Позивачу у тому ж розмірі не пізніше 20.01.2015 року, тобто отримано кошти в борг.
З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що Відповідачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження відсутності боргових зобов'язань перед Позивачем за договором позики від 10.12.2014 року та відсутності факту укладання договору позики.
За таких обставин, суд вважає, що боргова розписка від 10.12.2014 року в розумінні вимог ст. 1047 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання Відповідачем у позику від Позивача коштів у розмірі 63 000,00 дол. США.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.
Судом встановлено, що Відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та суму боргу у розмірі 63 000,00 дол. США в строк до 20.01.2015 року Позивачу не повернув, а тому суд вважає, що позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача боргу за договором позики від 10.12.2014 року у розмірі 63 000,00 дол. США, що станом на 28.09.2015 року згідно офіційного курсу НБУ становить еквівалент 1 361 807,40 грн., підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивач в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, виходячи з наступного.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання.
Стаття 627 цього ж Кодексу визначає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами статті 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.
Згідно частин 1, 2 статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Як зазначається у п. 1 оглядового листа Вищого господарського суду України від 26 липня 2002 року N 01-8/870 вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу. При цьому роз'яснено, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги те, що Позивачем надавалися кошти в борг у іноземній валюті, суд приходить до висновку про безпідставність та відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат в сумі 463433,32 грн.
Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно ст. 88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6090,00 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 526, 530, 610, 611, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 10.12.2014 року у розмірі 1 381 807,40 грн., 3 % річних у розмірі 28 094,27 грн.
В іншій частині позову, відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6090,00 грн.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з моменту проголошення рішення.
Суддя: