Провадження № 2/127/6093/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(З А О Ч Н Е)

22 грудня 2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Ан О.В.,

при секретарі Бородіч О.О.,

за участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні при заочному розгляді в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, мотивуючи тим, що 20.08.2014 року ОСОБА_3В надала грошову позику відповідачу у розмірі 18000 доларів США під 2%. Передання грошей підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача від 20.08.2014 року у відповідності до якої відповідач зобов'язується повернути повну суму грошової позики протягом року. Відповідач грошові кошти на даний час не повернула, тому позивач була вимушена звернутися з позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів та просила стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 496440 гр-н 73 коп, з яких 475 667 гр-н 73 коп. - в рахунок погашення боргу, 20773 гр-ні - 2% відсотків за користування коштами згідно договору та 515660,20 грн. індексу інфляції та 3% річних 15403,82 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24.10.2016 року позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 515660,20 грн. індексу інфляції та 3% річних 15403,82 грн. залишені без розгляду за заявою позивача.

Представники позивача ОСОБА_1, та ОСОБА_2, в судовому засіданні зазначили, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі із підстав наведених в позовній заяві та не заперечують проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач до судового засідання не зявилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та у встановленому законом порядку. За таких обставин, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечила проти такого порядку вирішення спору.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом досліджено докази, наявні в матеріалах цивільної справи:

-ксерокопія паспорту позивача ОСОБА_3 (на а.с. 7);

-ксерокопія розписки ОСОБА_4, відповідно до якої 20.08.2014 року ОСОБА_3В надала грошову позику відповідачу у розмірі 18000 доларів США під 2%. (а.с. 8);

-відомості з державного реєстру речових прав та лист сервісного центру та дві облікові картки, про те, що за відповідачем ОСОБА_4, зареєстровані транспортні засоби (а.с. 17-19);

Вказані докази суд вважає належними та допустимими та приймає їх.

Із досліджених судом доказів встановлено наступні факти та належні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 20.08.2014 року ОСОБА_3В надала грошову позику відповідачу у розмірі 18000 доларів США під 2%. Передання грошей підтверджується власноручно написаною розпискою відповідача від 20.08.2014 року у відповідності до якої відповідач зобов'язується повернути повну суму грошової позики протягом року (а.с. 8).

Відповідач не повернув отримані у позику грошові кошти у зазначений термін в повному обсязі та ухиляється від виконання свого зобовязання. На вимогу позивача щодо повернення коштів, відповідач не реагує.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа №6-63цс13) письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1047, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем за договором позики правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6 79 цс 14).

У відповідності до приписів ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Частиною 2 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України.

Національний банк України на 22.12.2016 встановлює такі офіційні курси гривні до іноземної валюти в тому числі за 100 доларів США -26,42 грн. (26,43*18000 = 475,740 грн.)

Судом встановлено, що право позивача порушено, неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань, тому підлягає захисту, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 496440 гр-н 73 коп, з яких 475 667 гр-н 73 коп. - в рахунок погашення боргу, 20773 гр-ні - 2% відсотка.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та обєктивно наявних у справі доказів, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний звязок у сукупності, зясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 8491,01 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6, 525-526, 530, 549-552, 629 ЦК України,ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 ідентифікаційний номер НОМЕР_2 в рахунок погашення боргу 496440 гр-н 73 коп, з яких 475 667 гр-н 73 коп. - в рахунок погашення боргу, 20773 гр-ні - 2% відсотків за користування коштами згідно договору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 8491 гр-ню 01 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив на підставі заяви відповідача, поданої протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному суді Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів позивачем з моменту винесення, відповідачем - після процедури перегляду заочного рішення.

Суддя: