АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Заришняк Г.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції м Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року відмовлено у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Головне управління юстиції м Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали апеляційну скаргу.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У січні 2014 року надійшла до суду позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 17.07.2013 року у віці 75 років померла його мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено свідоцтвом про смерть.

Після смерті матері він звернувся до Третьої Київської державної нотаріальної контори для прийняття спадщини, однак йому повідомили, що мати 5 жовтня 2010 року склала заповіт, за яким усе своє майно заповіла своєму внуку ОСОБА_2. Між тим, у березні 2012 року матір'ю було надано йому, позивачу, доручення на переоформлення її квартири на позивача, що як вважає позивач свідчить про те, що його мати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 мала намір іншим чином розпорядитися своєю нерухомістю.

Позивач зазначив, що у 2002 році його мати перенесла гостре порушення мозкового кровообігу (ГПМК), у зв'язку із чим на протязі останніх років свого життя (2008 - 2013 роки) хворіла, постійно проходила лікування, у тому числі стаціонарне, зокрема, у період з 15 вересня по 24 вересня 2010 року перебувала на стаціонарному лікуванні в Дорожній клінічній лікарні № 2, ДТГО ПЗЗ; з грудня 2002 року по січень 2003 року лікувалась в Київської міській клінічній лікарні № 9, після перенесеного в 2002 році інсульту; з січня 2003 року по лютий 2003 року проходила лікування в Інституті нейрохірургії імені академіка А.П. Ромоданова НАМН України, в Центрі реабілітації. Заповіт на користь відповідача ОСОБА_4 було складено 5 жовтня 2010 року та засвідчено нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Єрух А.М..

Однак, після складання 5 жовтня 2010 року заповіту - ОСОБА_4 22.03.2012 року надала довіреність Позивачу, якою уповноважила його бути її представником у КМБТІ щодо замовлення та отримання від її імені відповідних документів на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 для укладення у подальшому договору дарування цієї квартири.

Як зазначено у висновку експертного дослідження від 14 січня 2014 року, проведеного фахівцем психологом Українського Центру судових експертиз, до якого позивач звернувся, дані індивідуально-психологічних властивостей у поєднанні із стресовими обставинами за станом здоров'я могли обумовити психологічну залежність від близького родича, могли призвести до імпульсивного прийняття рішення ОСОБА_4 щодо складення заповіту 05.10.2010 року (а.с. 26 - 35).

Про вплив тяжких обставин та відсутність волевиявлення у ОСОБА_4 під час складання вказаного заповіту свідчить наступне її перебування у лікарнях з 2002 по 2010 роки.

З лютого 2003 року до літа 2010 року позивач проживав разом з матір'ю у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1.

Однак, в червні 2010 року через сімейну сварку між ними він покинув матір і не проживав з нею більше дев'яти місяців.

Позивач вважає, що надані докази підтверджують, що стан здоров'я на період укладення заповіту вплинув на рішення матері, щодо укладання заповіту 05.10.2010 року на користь відповідача. Тому позивач просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що 05.10.2010 року ОСОБА_4 склала заповіт щодо майна, належного їй на день смерті, а також всього того, що буде належати їй на день смерті за законом та може бути успадкованим, без будь яких винятків, у тому числі квартиру АДРЕСА_2.

Спадкоємцем вона призначила онука ОСОБА_2

Зазначене підтверджено змістом заповіту ОСОБА_4 та матеріалами спадкової справи № 846/2013 Першої київської державної нотаріальної контори (а.с. 100).

Як слідує із змісту заповіту спадкоємцем майна ОСОБА_4, вона призначає онука ОСОБА_2 (а.с. 94-133).

У разі неприйняття ним спадщини або відмови його від спадщини спадкоємцем усього зазначеного майна (включаючи квартиру) призначає дочку ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, на яку, зокрема, посилається позивач визначено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини, а саме правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Крім того, у процесі розгляду справи за клопотанням представника позивача зупинено провадження у даній справі № 761/1421/14 у зв'язку із розглядом судом справи за № 761/17993/2014 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Срух Алли Михайлівни, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій. щодо посвідчення заповіту 05 жовтня 2010 року, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу Єрух Алли Михайлівни, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання незаконними дій, скасування нотаріальної дії та зобов'язання вчинення певних дій відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року зазначені судові рішення залишені без змін.

Як встановлено у судових рішеннях у цивільній справі за № 761/17993/14 порядок вчинення нотаріальних дій був дотриманий нотаріусом. При цьому судом досліджувалось питання стосовно стану здоров'я спадкодавця при вчиненні заповіту у межах заявлених позивачем вимог з посиланням на доводи, що ОСОБА_4 майже нічого не бачила оскільки мала захворювання очей. Рішенням суду встановлено, що нотаріус діяла відповідно до Інструкції про порядок вчинення дій стосовно випадків, коли спадкодавець має фізичні вади, дотримуючись визначених положень.

Як встановлено із матеріалів справи перед його підписанням ОСОБА_4 прочитала вголос заповіт, про що свідчить її власноручний підпис «Заповіт прочитаний мною вголос до підписання та підписаний нею об 11 год. 50 хв. і відповідає моїй волі».

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При посвідченні заповіту зверталась увага на стан здоров'я спадкодавця у межах що стосуються предмету позову у справі за № 761/17993/14-ц, приймаючи до уваги визнання спадкодавцем дотримання вимог Інструкції при посвідченні заповіту нотаріусом.

Суд визнав здійснення спадкодавцем власноручного запису у заповіті (арк. 36 спр. № 761/17993/14-ц) та (арк. 100 спр. № 761/1421/14-ц).

Виходячи з матеріалів справи ОСОБА_4 підтвердила, що заповіт, прочитаний вголос, відповідає її волі.

Таким чином, при вирішенні даної справи № 761/1421/14-ц щодо оспорення заповіту позивачем суд першої інстанції вказану обставину вірно прийняв як встановлений факт.

Що стосується посилання позивача на те, що фізичний стан здоров'я ОСОБА_4 на період укладення заповіту вплинув на її поведінку, то судом за заявою позивача була призначена судова психіатрична експертиза у висновку якої зазначено:

1. ОСОБА_4 на період укладання правочину виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна лабільність, вольова імпульсивність, неврівноваженість, мікросоціальна конфліктність, помисливість. Дані індивідуально-психологічні особливості у поєднанні зі стресовими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я (сліпота, рухові обмеження) обумовлювали фізичну та психологічну залежність від тимчасового близького родича, могли призвести до імпульсивності прийняття рішень, до швидких коливань намірів і поточних мотивів діяльності, та відобразитися на поведінці спадкодавця у ситуації укладання правочину;

2. У характері зазначеної ситуації (укладання ОСОБА_4 заповіту щодо вищезазначеної квартири містяться психологічні ознаки проблемного (невільного) волевиявлення, обумовленого індивідуально-психологічними особливостями та станом здоров'я спадкодавця.

Посилаючись на приписи ст.ст. 203, 215, 233, 1257 ЦК України, позивач стверджував, що на період укладання правочину (жовтень 2010 року) у той час, коли він проживав окремо, його мати під впливом тяжких для неї обставин тяжка хвороба, потребувала догляду, підписала заповіт під впливом уваги до неї проявленої відповідачем щодо надання їй допомоги яку вона потребувала, тому її волевиявлення не було вільним.

Досліджуючи матеріалами обох справ у судовому засіданні, ухвалою суду за клопотанням позивача у справі, що розглядається (№ 761/1421/14-ц) була призначена судово-психологічну експертизу за матеріалами цивільної справи 761/1421/14-ц, провадження 2/761/227/2016 та цивільної справи № 761/17993/14-ц, провадження 2/761/5477/2014 за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Київського міського округу про скасування нотаріальної дії, проведення якої за заявою позивача доручено Українського центру судових експертиз.

У висновку № 1-05/04 від 05 квітня 2014 року ОСОБА_8, як фахівець, психолог зазначав:

1. ОСОБА_4, на період укладання правочину виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна нестійкість, вольова імпульсивність з коливаннями настрою та намірів, мікросоціальна конфліктність, помисливість, страх залишатися наодинці. Дані індивідуально-психологічні особливості в поєднанні з важкими життєвими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я та необхідності постійної сторонньої допомоги, обумовлювали фізичну та психологічну залежність ОСОБА_4 від тимчасово наближеного родича, могли призвести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця в ситуації укладання правочину.

2. У характері зазначеної ситуації, а саме підписання ОСОБА_4 05.10.2010 року заповіту, містяться психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (встановлені лікарські психіатричний та соматичні діагнози).Як зазначалось за клопотанням позивача Ухвалою суду від 15.10.2015 року направлені для проведення судово-психологічної експертизи обидві справи та медична документація, а саме медичні карти стаціонарного хворого на ім'я ОСОБА_4 (№3057 та №7529 за 2006 р„ №3034 та №6890 за 2007 рік (4 ш.); копія виписки з центру МСЕК в м. Києві стосовно ОСОБА_4 за 2006 р. (З арк.). На вирішення експертизи поставлено наступні питання:

1. Які характерологічні особливості виявила ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на період укладення правочину (жовтень 2010 року)?

2. Чи містяться у характері зазначеної ситуації (укладання заповіту щодо квартири 05.10.2010 року) психологічні ознаки проблемного волевиявлення, обумовленого станом здоров'я та індивідуально-психологічними особливостями ОСОБА_4?

У висновку зазначено, що психологічна експертиза проводилась на підставі наданих матеріалів цивільних справ як посмертна.

За результатами проведеного аналізу наданих матеріалів той же ОСОБА_8 як судовий експерт, надав висновки, які були ним надані як фахівцем за приватною заявою позивача до звернення з даним позовом до суду:

1. ОСОБА_4 на період укладання правочину (жовтень 2010 року) виявляла такі характерологічні особливості та поведінкові прояви, як підвищена емоційна нестійкість, вольова імпульсивність з коливаннями настрою та намірів, мікросоціальні конфліктність, помисливість, страх залишатись наодинці. Дані індивідуально-психологічні особливості у поєднанні з важкими життєвими обставинами у вигляді прогресуючого погіршення стану здоров'я та необхідності постійної сторонньої допомоги, обумовлювали фізичну та психологічну залежність ОСОБА_4 від тимчасово наближеного родича, могли призвести до імпульсивної мотивації поведінки спадкодавця в ситуації укладення правочину.

2. У характері зазначеної ситуації, а саме підписання ОСОБА_4 05.10.2010 р. заповіту, містяться психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення, пов'язаного з негативними психічними змінами та станом здоров'я спадкодавця (встановлені лікарські психіатричний та соматичний діагнози).

Досліджуючи матеріали справ та медичну документацію, що надійшла із лікарень: медичні карти стаціонарного хворого на ім'я ОСОБА_4 (№3057 та №7529 за 2006 р„ №3034 та №6890 за 2007 рік (4 ш.); копія виписки з центру МСЕК в м. Києві стосовно ОСОБА_4 за 2006 р. (3 арк.) суд першої інстанції прийняв до уваги викладені у запереченнях представника відповідача посилання на те, що в розділі «Аналіз матеріалів, наданих на судово-психологічне дослідження» експерт вибірково викладає зміст кожного із наданих документів, зокрема медичних карток та виписок щодо стаціонарного хворого ОСОБА_4

При цьому допускається експертом однобокість та вибірковість викладеного аналізу, оскільки серед проаналізованих медичних документів, в тому числі, були і картки МКСХ №6930, №6364, №6003, №7079, №4014 з ДКЛ №2 ст. Київ ДТГО ПЗЗ, копії яких були додатками до Позовної заяви та текст яких можна порівняти із викладеним аналізом експерта.

Також, з наданих додаткових матеріалів, зокрема медичної картки стаціонарного хворого №3057/303, вбачається, що під час лікування хвора була оглянута психіатром 27.04.2006 році та орієнтування усіх виглядів збережене, гострих психічних розладів не виявлено.

На упередженість та однобокість аналізу експерта, викладеному у Висновку, суд звернув увагу на те, що експерт по кожній з цих довідок зазначив вище факти, які вказують на «психологічні ознаки проблемного (вимушеного) волевиявлення». При цьому по кожній із вказаних довідок категорично не описаний факт що хвора в неврологічному статусі при надходженні: свідомість ясна, орієнтована правильно.

Крім того, з наданих додаткових матеріалів, зокрема медичної картки стаціонарного хворого №3057/303, вбачається, що під час лікування хвора була оглянута психіатром 27.04.2006р. та орієнтування усіх виглядів збережене, гострих психічних розладів не виявлено.

Також встановлено, що Висновок судового експерта ОСОБА_8 грунтується на висновку фахівця-психолога від 14.01.2014 року, який експерт скопіював у обох розділах висновку та які є майже ідентичними.

За встановлених обставин справи, суд дійшов правильного висновку, що висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується на припущеннях, тим самим не виключає спроможність особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керувати ними при їх вчиненні.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що експертом ОСОБА_8 було підтверджено його ж власний висновок як фахівця, наданий 14.01.2014 року на запит позивача до подання позову до суду, що сприйнято судом як упередженість при проведенні судової експертизи.

Судом також прийнято до уваги щодо відносин між померлою та її дочкою і онуком, зокрема не підтвердження доводів позивача, що донька - ОСОБА_3та онук - відповідач не піклувались про бабусю, суду надані позивачем копії квитанцій про оплату комунальних послуг.

Також, судом встановлено, що позивач не приймав участі у організації поховання матері, а фінансово надав сестрі 1000 грн. в борг, який йому ОСОБА_3 вже повернула. Організацією та оплатою поховання займалась ОСОБА_3і на доказ цього долучені документи .

З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про недоведеність доводів позивача про відсутність волевиявлення заповідача на складання заповіту а також те, що складання заповіту не відповідало її внутрішній волі.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Головне управління юстиції м. Києва, Перша Київська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним належить відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновків про те, що позов ОСОБА_1 ґрунтується на доводах, пов'язаних із суб'єктивними сумнівами та припущеннями позивача щодо надання доказів на підтвердження зазначених доводів, що суперечить положенням ч.4 ст.ст. 59, 60 та 61 ЦПК України.

Позивач посилається на статті 203, 215, 233, 1257 ЦК України, зокрема на зміст положень ч.3 ст.203 ЦК, якими передбачено вільне волевиявлення особою при вчиненні правочину, яке має відповідати його внутрішній волі, ч.1 ст. 233 ЦК, щодо наслідків вчинення особою правочину під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах та положеннях ч.2ст.1257 ЦК, згідно із якою суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Проте, надані позивачем докази не підтверджують достовірності зазначених позивачем обставини.

Також судом вірно встановлено, що Висновок судового експерта ґрунтується на висновку фахівця-психолога від 14.01.2014 року, який експерт скопіював у обох розділах висновку, які є майже ідентичними. Крім того, посилається на письмові пояснення подруг та знайомих померлої ОСОБА_4, оскільки вони не можуть бути допустимим доказом, адже суперечать вимогам ст. 63, 180 ЦПК України.

Отже, висновок судово-психіатричної експертизи ґрунтується на припущеннях, тим самим не виключає спроможність особи, яка вчинила правочин, розуміти значення своїх дій та керувати ними при їх вчиненні.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий: Судді: