Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/44/15-ц
Провадження № 2/376/307/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2016 р. Сквирський районний суд Київської області

у складі: головуючого судді - Ярошенко С.М.,

при секретарі - Шумак Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і стягнення коштів,

встановив:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В позовній заяві вказує, що 12 вересня 2014 року між позивачем, як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 010508 на придбання транспортного засобу - трактору МТЗ 82.1 за ціною 220000,00 грн. з відповідними додатками №1, №2 та №3, які є невід'ємною частиною даного договору.

На виконання умов даного договору, за період з 12.09. по 10.11.2014 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» грошові кошти в сумі 152000,00 грн., але виконання договору відповідачем не відбулося.

Після укладення угоди позивачу стало відомо, що відповідач ввів його в оману щодо умов договору, нотаріально його не посвідчив, окрім того, надаючи послуги, які відносяться до фінансових послуг, не має ліцензії на здійснення такого виду діяльності. Укладений договір фінансового лізингу не містить всіх необхідних істотних умов, а саме - предмета договору (лізингу), порушує права позивача, оскільки містить несправедливі умови та встановлює лише жорсткі обов'язки позивача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконання.

З урахуванням наведеного, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_1 з додатками, стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 152000,00 грн.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з заявою, в якій просить ухвалити рішення в його відсутності, позов підтримує.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, звернувсь до суду з письмовою заявою, в якій просить ухвалити рішення в його відсутності, позовні вимоги не визнає, та просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Суд, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 12 вересня 2014 року між позивачем, як лізингоодержувачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», як лізингодавцем було укладено Договір фінансового лізингу № 010508 на придбання транспортного засобу - трактору МТЗ 82.1 за ціною 220000,00 грн. з відповідними додатками №1, №2 та №3, які є невід'ємною частиною даного договору.

Позивач підтвердив, що трактор, який мав намір придбати за цим договором, йому потрібний для обробітку власної земельної ділянки.

Згідно з п.1.3 укладеного Договору фінансового лізингу відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі-продажу у продавця транспортного засобу (п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

На виконання умов даного договору за період з 12.09.2014 року по 10.11.2014 року позивачем було сплачено відповідачу загалом 152000,00 грн., що підтверджується квитанцією ПриватБанку 2361.451.1 від 12.09.2014 року на суму 22000,00 грн. - комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу), квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 8852933-1 від 15.09.2014 року на суму 100000,00 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 8896339-1 від 18.09.2014 року на суму 10000,00 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 9067884-1 від 09.10.2014 року на суму 10000,00 грн.; квитанцією ПАТ «Креді Агріколь Банк» № 9342606-1 від 10.11.2014 року на суму 10000,00 грн., проте відповідачем виконання Договору фінансового лізингу № 010508 від 12 вересня 2014 року не відбулося.

Згідно до приписів ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

У відповідності до п.п.8.2.1, 8.2 укладеного договору - перший лізинговий платіж складається, в тому числі, з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору («комісія за організацію»), яка визначена у додатку №1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії та організації становить 22000,00 грн.

Платіж за своєю суттю складається з таких платежів як: сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що передбачена п. «а» ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, що передбачені п. «г» ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Таким чином, комісійна винагорода Лізингодавця за організаційні заходи входить до складу першого лізингового платежу, який відповідно є складовою лізингових платежів, тому відповідає пп. «а» та «г» ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Тому, доводи позивача про невідповідність п.п.8.2.1 вимогам ст.16 Закону України «Про фінансовий лізінг» не ґрунтуються на законі.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (як уповноважений державний орган) (далі - Нацкомфінпослуг), затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 09 жовтня 2012 року № 1676 "Про затвердження Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах") (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах.

З аналізу Ліцензійних умов слід зробити висновок про те, що діяльність таких груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та/або послуг.

Згідно з п. 1.2 ч. 1 Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Згідно ч.2,4 ст.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Одним з таких нормативно-правових актів є положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затверджене розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21.

Відповідно до п.3.1. ст.2 зазначеного положення, юридична особа має право надавати послуги з фінансового лізингу за наявності, крім всього іншого довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг.

Зазначена довідка видана відповідачу 11.09.2012 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Таким чином, суд вважає, що довідка є достатньою підставою для надання відповідачем послуг фінансового лізингу відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»» має право на надання послуг фінансового лізингу так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, його було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги фінансового лізингу, що підтверджується довідкою про взяття на облік юридичної особи, від 11.09.2012 року, згідно якої ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» має право надавати послуги фінансового лізингу.

Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Законодавцем визначено ознаку, що застосовується до поняття «придбання товарів у групах», а саме, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, вказана діяльність є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності здійснення нечесної підприємницької практики, згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, за умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то вказаний правочин не може вважатися укладеним з використанням нечесної підприємницької практики.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11.09.2013 року № 6-40цс13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Стосовно посилання позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення договору лізингу суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, 3 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

А тому, позовні вимоги позивача про нікчемність укладеного договору у зв'язку з недотриманням сторонами нотаріальної форми договору - недотримання норм ч.2 ст.799 ЦК України є помилковим та таким, що не ґрунтується на нормах чинного законодавства України, оскільки зазначена норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду).

Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено.

Отже, посилання позивача на ч.2 ст.799 ЦК України є помилковими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг").

За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність.

Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж.

Статтею 692 ЦК України встановлено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно зі статтею 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин.

Згідно ч.1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку із чим необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про захист прав споживача та застосування наслідків недійсного нікчемного правочину, оскільки укладений договір лізингу відповідає усім вимогам закону, його нотаріальне посвідчення не вимагається, а договором передбачено, що комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачу не повертається.

Керуючись ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»,

ст.10,57,60,88,209,212,215 ЦПК України,

ст.203,215,692,697,806 ЦК України,суд,-

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору недійсним і стягнення коштів, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

:Суддя:С. М. Ярошенко