Єдиний унікальний номер 243/6064/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1778/2016
Головуючий у 1 інстанції: Кривошеєв Д.А.,
Доповідач: Груіцька Л.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 жовтня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого Груіцької Л.О.,

суддів: Жданової В.С., Краснощокової Н.С.,

секретар: Чуряєв В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» про стягнення грошових доходів з звязку з порушенням термінів їх виплати,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача.

Позов обґрунтувала тим, що раніш вона являлась працівником ВАТ «Содовий завод». Під час роботи на підприємстві заробітна плата їй виплачувалась не своєчасно. У звязку з чим вона звернулась до суду і рішенням від 3 жовтня 1997 року з відповідача на її користь була стягнута заборгованість по заробітній платі у сумі 812,68 гривень. 19 вересня 2001 року вона була звільнена з підприємства. При звільненні з підприємства заробітна плата у повному обсягу їй не була виплачена. До теперішнього часу рішення суду відповідачем повністю не виконано і не виплачена заборгованість по заробітній платі,відповідно до рішення суду, а тому вона просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини заробітку, у звязку з порушенням терміну її виплати у сумі 7510,09 гривень,починаючи з 1 листопада 1997 року й по 20 липня 2016 року, а також середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі починаючи з 19 вересня 2001 року по теперішній час, а всього у загальній сумі 46639,44 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення компенсації , позивачка посилається на Закон України «Про оплату праці», на Закон України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. N 2050-III.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 вересня 2001 року по 18 серпня 2016 року у сумі 7000 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати за весь час затримки розрахунку, за рішенням Словянського міскрайонного суду Донецької області від 3 жовтня 1997 року у сумі 7510 грн. 09 коп. та ухвалити нове у цій частині про задоволення позову, посилаючись на його неправильність, не обґрунтованість та порушення норм матеріального права.

В іншій частині рішення не оскаржується.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права, досліджувати докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суд першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на апеляційний суд покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Позивачка не зявилася до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи/ а.с.59/;

Представник відповідача не зявився до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, суду надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти апеляційної скарги заперечує/ а.с.61-63/;

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в частині, як4а оскаржується, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 раніш являлася працівником ВАТ «Содовий завод, і 19 вересня 2001 року та на підставі наказу №188 від 19 вересня 2001 року звільнена з даного підприємства. Під час роботи на ВАТ «Содовий завод», заробітна плата ОСОБА_1 виплачувалась не своєчасно і при її звільнені з підприємства заборгованість по заробітній платі їй виплачена не була.

Рішенням Словянського міського суду Донецької області з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість по заробітній платі у сумі 812,68 гривень.

Згідно довідки ВАТ «Содовий завод» на підставі виконавчого листа на користь позивачки виплачена частина заборгованості по заробітній платі,згідно рішення суду, залишилася не виплачена частина заробітку у сумі 518,25 гривень.

Постановою господарського суду Донецької області від 4 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, яка на теперішній час не закінчена, ліквідатором підприємства являється ОСОБА_2

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітку, у звязку з порушенням терміну виплати заробітної плати, суд послався на ст.,ст.11,60 ЦПК України де йдеться про те, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та відмовив у звязку з недоведеністю обставин. Такий висновок суду є вірним.

Апеляційним судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача та була звільнена 19.09.2001 року/а.с.9/;

Під час роботи у відповідача вона зверталася до суду про стягнення нарахованої та не виплаченої заробітної плата, у звязку з чим рішенням Словянського міського суду Донецької області з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_1 стягнута заборгованість по заробітній платі у сумі 812,68 гривень. Вказана заборгованість виникла до 3 жовтня 1997 року.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення компенсації, позивачка просила стягнути компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за рішенням Словянського міського суду Донецької області від 3 жовтня 1997 року, яке на день звернення до суду виконане частково, навела розрахунок та просила стягнути компенсацію за період з 1 листопада 1997 року по 20 липня 2016 року, тобто за термін після винесення рішення суду й до часу подачі позову до суду, з урахуванням приросту індексу споживчих цін.

У рішенні суду від 03 жовтня 1997 року, період виникнення заборгованості не зазначений, даних про щомісячні розміри заробітної плати та про те, що компенсація або індексація не нараховувалась відповідачем не надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року N 9-рп/2013 роз'яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Індексації підлягають саме суми заробітної плати за умов, визначених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів громадян, з врахуванням величини порога індексації та у межах визначених законом величин вартості межі малозабезпеченості.

Позивачка у позові посилається на норми Закон України«Про оплату праці »,та на Закон України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. N 2050-III.

Згідно із ст. 34 Закону України від 24 березня 1995року № 108/95-ВР «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Стаття 34 введена в дію з 1 січня 1997 року згідно з Постановою Верховної Ради України № 49/96-ВР від 20.02.96.

Згідно з пунктами 2, 3, 4 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997р. №1427 із змінами і доповненнями, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року N 692 компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги (далі - споживчі ціни) за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. У разі затримки виплати заробітної плати за кілька місяців сума компенсації визначається згідно з пунктом 3 цього Положення за кожний місяць окремо і підсумовується.

1 січня 2001р. набув чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000р. N 2050-III.

Згідно із ст. 1 цього закону підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтями 2,3 вказаного закону передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

З метою реалізації Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати"постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Пунктом 2 цієї постанови встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 1 січня 1998 р. по 31 грудня 2000 р., проводиться відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. N 1427.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка навела у позові розрахунок компенсації за затримку виплати заробітної плати, нарахованої за термін до 1 січня 1998 року, без надання доказів суми нарахованої, але не виплаченої позивачу заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін у термін дії Закону, на який вона посилається в обґрунтування позову.

Крім того, компенсація заробітної плати, стягненої за рішенням суду, що своєчасно не виконане, у спосіб, визначений у позовній заяві, тобто шляхом помноження стягненої рішенням суми на індекси інфляції законом не передбачена. Фактично у такий спосіб позивач просить стягнути суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що передбачено ст. 625 ЦК України, однак ця норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати), оскільки існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 січня 2016 року під час розгляду справи № 6-2759цс15.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на норми Конституції України і міжнародного права, зокрема, статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтю 1 Протоколу № 1 до Конвенції, не спростовує висновків суду. Законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, цим нормам права не суперечить.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, зокрема, вони зводяться до перелічення нормативних актів, якими передбачено компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, та не містять обґрунтованих заперечень щодо висновку суду про відсутність інформації про розмір заборгованості заробітної плати щомісячно після утримання податків і платежів у термін дії Закону на який посилається позивачка, та фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції помилково в обґрунтування відмови про стягнення компенсації, не послався на те,що компенсація заробітної плати, стягненої за рішенням суду, що своєчасно не виконане, у спосіб, визначений у позовній заяві, тобто шляхом помноження стягненої рішенням суми на індекси інфляції законом не передбачена. Втім ця помилка не вплинула на загально-правову оцінку судом обставин справи і не впливає на висновок суду про недоведеність обставин, які повинні бути надані позивачкою в обґрунтування позову.

Отже, колегією апеляційного суду встановлено, що суд правильно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Зокрема, посилання заявника апеляційної скарги на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі №1-18/2013, не є підставою для скасування рішення. Вказаним рішенням у справі за конституційним зверненням громадянина, щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Однак, індексації підлягають саме суми заробітної плати за умов, визначених Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів громадян, з врахуванням величини порога індексації та у межах визначених законом величин вартості межі малозабезпеченості, а не стягнута за рішенням суду сума, помножена на індекси інфляції, як просив у позові позивач.

Посилання позивачки у апеляційній скарзі на лист Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року №62-67 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» безпідставні, оскільки вказаний лист не є законом та питання індексації заробітної плати врегульоване зазначеними Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком проведення індексації грошових доходів громадян.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає встановленим у справі фактичним обставинам, ухвалене з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону і підстав для його скасування немає. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог, позивачкою не оскаржується, у звязку з чим воно не переглядалося апеляційним судом.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, апеляційний суд -,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Л.О. Груіцька

Судді В.С. Жданова

ОСОБА_3