Справа № 127/9677/16-ц
Провадження № 2/127/3775/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

14.11.2016 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі : головуючого судді Федчишена С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Органу опіки та піклування Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та відшкодування моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що 12.06.2014року між сторонами був зареєстрований шлюб. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.01.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Від даного шлюбу у сторін є неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який до 28.04.2016 року проживав разом із позивачем. Наразі у сторін виник спір щодо місця проживання дитини, оскільки 28.04.2016року відповідач нехтуючи загальноприйнятими нормами моралі, серед білого дня, прилюдно, на очах сусідів та перехожих вчинив викрадення дитини, про що позивач неодноразово зверталась до правоохоронних органів. На даний час відповідач забравши дитину чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з сином. Вважає, що син має проживати з матір'ю, оскільки це буде краще для дитини. Позивач належним чином забезпечує нормальні умови проживання свого сина, його навчання та дозвілля. Син відвідує дитячий дошкільний навчальний заклад №46, позивач забезпечує йому необхідне харчування та лікування, слідкує за здоров'ям свого сина, всіляко сприяє здобуттям дитиною освіти, готує його до самостійного життя та повністю утримує його. Усі питання щодо виховання сина вирішуються позивачем без участі та підтримки з боку відповідача. Додатково син займається у футбольній секції «Джуніор». На даний час, відповідач утримує дитину під особистим контролем, не дає позивачу доступу до виховання дитини та не дає змоги бачитись з ним. По теперішній час позивач не має змоги спілкуватися з сином, відповідач на її телефонні дзвінки не відповідає, а спроби спілкування з дитиною присікає шляхом погроз фізичної розправи. Відповідач ніде не працює, немає грошових коштів на утримання дитини, довгий час, з січня місяця не сплачує аліменти, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, вів аморальний образ життя, зберігає і може використовувати вогнепальну зброю не маючи на це відповідних дозволів. Така поведінка відповідача, цинічне ставлення до загальноприйнятих людських норм, протизаконне життя, може негативно вплинути на дитину, а тому вважає, що відповідач не зможе забезпечити нормальні умови для проживання сина. Окрім того, діями відповідача позивачу була заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо позивача та сина. Позивача було протиправно розлучено з дитиною, і вона отримала сильне емоційне перенавантаження та пережила сильний стрес. Страх, що у позивача відібрали дитину супроводжує весь час. Позивач постійно нервується через ситуацію, що склалася, що пагубно впливає на її здоров'я та як наслідок позивач змушена звертатися за медичною допомогою. Наслідки протиправних дій відповідача, потягли за собою необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, які потребують компенсації. Просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір'ю ОСОБА_1 та стягнути з ОСОБА_2 завдану моральну шкоду у розмірі 50 000грн.

В судовому засіданні позивач позов підтримала за обставин викладених в позові, просила позов задовольнити, не заперечувала щодо заочного розгляду справи.

Відповідач та його представник в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином.

Представник третьої особи в судовому засіданні висновок підтримала, не заперечувала щодо задоволення позову.

Враховуючи думку учасників судового процесу, вимоги ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача та його представника постановивши по справі заочне рішення.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову, з наступних підстав.

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29.01.2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (Т№1а.с.8).

Від спільного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Т№1а.с.7).

Згідно акту про місце фактичного проживання від 11.04.2016 року ОСОБА_4 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 з 09.05.2015 року по теперішній час (а.с. Т№2а.с.21).

Відповідно до довідки ТОВ «Нова пошта» ОСОБА_1 з 05.05.2015 року займає посаду провідного фахівця, дохід за період з 01.11.2015 року по 01.04.2016року склав 82 043,64грн. (Т№2а.с.72).

Згідно договору найма квартири у приватної особи від 09.05.2015 року ОСОБА_1 наймає з 09.05.2015 року по 09.05.2016 року за 2000грн. квартиру в будинку АДРЕСА_3 (Т№2а.с.75).

Відповідно до договору оренди від 17.05.2016 року ОСОБА_1 винаймає квартиру АДРЕСА_1 в період з 17.05.2016 року по 17.05.2017 року (Т№2а.с.76).

Згідно довідки Департаменту освіти Дошкільний навчальний заклад №46 від 04.05.2016року № 42 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. відвідує ДНЗ №46 групу загального розвитку №9 (Т№2а.с.16).

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага надається якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень принципу статті 6 Декларації прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року в якому зазначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Крім того, ст. ст. 160 ч. 1, 161 ч. 1 і ч. 2 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, та вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 27.09.1991 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У ч.1, 2 ст. 15 даного Закону зазначено, що батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Згідно висновку виконавчого комітету Вінницької міської ради про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_1

Як встановлено в судовому засіданні дитина на даний час проживає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_3

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_1.

Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Стаття 1167 ЦК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди».

В позовній заяві та під час судового розгляду представником позивача не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Згідно ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 551,20грн. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, згідно ст.ст. 19, 141, 159, 160, 161 СК України, ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, постанови №4 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди», ст.ст. 10, 60, 169, 212- 215, 218, 224-226 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю ОСОБА_1.

В задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 551,20 гривень у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: