Провадження № 22ц/784/2591/16 Суддя першої інстанції Карташова Т.А.
Справа№487/8899/15-ц
Суддя-доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
У Х В А Л А

Іменем України

22 грудня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Козаченка В.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні,-

В С Т А Н О В И Л А:

1 грудня 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права на частку у спільному майні.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 серпня 2011 року № 4-800 їм належить по 1/3 частки квартири АДРЕСА_1. Інша 1/3 частка належить відповідачу ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2008 року, який було укладено між відповідачем та їхньою матірю - ОСОБА_7, яка померла 6 серпня 2010 року.

Відповідач не є членом їх сімї, вони не проживають спільно та не ведуть спільного господарства.

Між тим, у 2011 році ОСОБА_6 без згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування квартири, яке призвело до того, що квартира перебуває в нежитлову стані, здається в оренду як комерційне нежитлове приміщення, тобто використовується не за призначенням

10 вересня 2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва було ухвалено рішення, яким зобовязано ОСОБА_6 усунути перешкоди в

користуванні квартирою, а саме приведення спірної квартири у стан, відповідний технічному паспорту № 547/94.

Проте це рішення суду до теперішнього часу не виконано, а відповідач продовжує чинити їм перешкоди позивачам у володінні та користуванні належним їм майном та незаконно використовує його для комерційних цілей.

Оскільки ОСОБА_6 відмовляється відновити попередній стан квартири, облаштовувати прибудинкову територію, а також нести витрати по сплаті всіх комунальних послуг та поточних витрат на утримання квартири, що робить неможливим спільне володіння та користування майном, а також частка відповідача у квартирі є незначною, не можливий ні її поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласників, ні встановлення порядку її користування між співвласниками, відповідач проживає в іншому житлі та вони згодні відшкодувати ОСОБА_6 частку спірного приміщення, відповідно до ст. 365 ЦК України, - позивачі просили припинити право спільної часткової власності ОСОБА_6 на 1/3 частку квартири № 29, яка знаходиться в м. Миколаєві по вул. Будьоного № 1; визнати за ними право власності за кожним на 1/6 частку спірної квартири та присудити ОСОБА_6 грошову компенсацію за належну частку квартири в розмірі 82 297 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року позов задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_6 на 1/3 частку квартири № 29, яка знаходиться в м. Миколаєві по вул. Будьонного, 1; визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності за кожним на 1/6 частку цієї квартири, а також стягнуто на користь ОСОБА_6 вартість 1/3 частки спірної квартири у розмірі 82 297 грн. Також розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права щодо заочного розгляду справи без належного його повідомлення; безпідставне посилання суду на те, що 1/3 частка є незначною; не врахування судом тієї обставини, що ця квартира єдине житло, а позивачі перешкоджали користуватися цим житлом; перепланування в квартирі були узгоджені та в 2011 році в технічному паспорті не зазначались, а також без призначення експертизи суд дійшов передчасного висновку про неможливий поділ квартири між співвласниками.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1.

Відповідач у спірній квартирі не проживає з 2008 року, свою частку квартири здає в оренду особам, які займаються торгівлею, тим самим завдають незручності сусідам, що підтверджується актом про не проживання від 24 жовтня 2015 року (а.с. 20).

19 грудня 2011 року Адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, розглянувши звернення ОСОБА_2, ОСОБА_3, встановила, що ОСОБА_6 самовільно захопив житлову кімнату площею 12,4 кв.м. АДРЕСА_2, заклав дверні отвори цеглою, чим порушив Правила користування житловими будинками (а.с.23). 17 листопада 2011 року відносно ОСОБА_6 було складено протокол про адміністративне правопорушення у звязку з порушенням правил використання жилих будинків (а.с.24).

У 2011 році ОСОБА_6 без згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування спірної квартири, яке призвело до того, що квартира перебуває в нежитлову стані, а саме: демонтовані міжкімнатні двері з приміщення коридору № 1 в житлову кімнату № 6, дверний отвір закладений цеглою, в кімнаті № 6 закладено дверний отвір з кімнати № 5, який існував в натурі та використовувався за призначенням, але не був відображений в плані технічного паспорту квартири № 547/94, демонтовані двері від приміщення кухні № 2 і передпокою № 1, отвір замурований каменем, в житловій кімнаті № 6 з вікна, що виходило в передпокій, зроблено дверний отвір, в зовнішній стіні передпокою № 1 пробитий дверний отвір і встановлені вхідні двері з вулиці Будьонного.

Зазначені обставини встановлені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2013 року у цивільній справі, яка досліджувалася апеляційним судом, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні квартирою, яке набрало законної сили. Також при розгляді цієї справи було встановлено, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками відповідно до їх часток та поділ цієї квартири неможливий, тому що поділ передбачає організацію трьох ізольованих частин квартири у складі житлової кімнати і допоміжних приміщень з окремими самостійними виходами, що не допускають технічні дані спірної квартири.

Ухваленим рішенням по цій справі зобовязано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою шляхом її приведення у стан, відповідно до технічного паспорту № 547/94(а.с. 34-35).

До теперішнього часу судове рішення не виконано (а.с. 36-38).

Згідно зі звітом № 685/10-15 від 28 серпня 2015 р. з незалежної оцінки 1/3 частки двокімнатної квартири № 29 в житловому будинку № 1 по вул. Будьонного в м. Миколаєві на 22 серпня 2015 року вартість 1/3 частки двокімнатної квартири №29 в житловому будинку 31 по вул. Будьонного в

м. Миколаєві Миколаївської області, загальною площею 54,7 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м, склала 82 297 грн., загальна вартість обєкту оцінки 246 891 грн. (а.с. 39-66).

Позивачами внесено на депозит районного суду суму вартості 1/3 частки спірної кватири, визначену оцінювачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-68цс-14 висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей обєкта, який є спільним майном.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що частки співвласників не можуть бути виділені в натурі, спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і наданим та оціненим судом доказам.

Спірна квартира має дві житлові кімнати, передпокій, кухню, вбиральню, коридор, загальною площею 54.7 кв.м, а житловою 26.8 кв.м та за висновком експерта не може бути поділена між співвласниками в натурі відповідно їх часток на три ізольовані кімнати з відповідними зручностями які складають житлові кімнати, тобто нерухомість є неподільною.

Оскільки позивачі та відповідач є сторонніми особами, які мають між собою неприязливі стосунки, останній самовільно перебудував спільну квартиру та привів її у стан непридатний для житла та дозволив користуватися як складським приміщенням стороннім особам, а відтак спільне володіння і користування майном є неможливим.

Ті обставини, що відповідач тривалий час не користується своєю часткою житла за його призначенням, більш того, переобладнав житло у

нежитлове приміщення, проживає за іншим місцем, а тому припинення права на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірне житло є єдиним житлом відповідача, яким він не може користуватися внаслідок перешкод, що чинять

позивачі, та поділ цього житла між співвласниками є можливим не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджені будь-якими доказами, які за вимогами ст. 60 ЦПК України, зобовязаний надати відповідач.

Згідно з ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, інших представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

При цьому, згідно із ст. 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

ОСОБА_6 в апеляційній скарзі зазначав, що районний суд, допустивши безпідставно заочний розгляд справи, позбавив його можливості надавати відповідні докази та заявляти відповідні клопотання на підтвердження своїх заперечень проти доводів позову.

Між тим, відповідач не надав будь-яких доказів та не заявляв жодних клопотань на підтвердження своїх заперечень при розгляді справи в апеляційному суді, який перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Щодо висновків районного суду про незначну частку відповідача у спільній власності, то в даному випадку суд виходив з розміру часток обох позивачів, які звернулися до суду за захистом своїх прав, порівняно з часткою відповідача.

Факт самовільного перепланування спірного житла встановлено рішенням суду від 10 вересня 2013 року, відтак не має значення, що ці обставини не відображені в технічному паспорті, на який посилається заявник в апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому не можуть бути підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає підстав, визначених ст. 309 ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити, а заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Л.М. Царюк

Судді: В.І. Козаченка

ОСОБА_8