АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3397/2016 Головуючий у І інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Андрієнко А.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Заришняк Г.М.

МараєвоїН.Є.

При секретарі Гарматюк О.Д.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного договору № К-4967595 від 26 січня 2013 року та договору іпотеки від 26 січня 2013 року, мотивуючи тим, що вказаний кредитний договір суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Постанові Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про зміну умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України від 25 травня 2007 року №541/13808, відповідно до яких перед укладанням кредитного договору банк зобов'язаний надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, реальну процентну ставку, абсолютне подорожчання кредиту тощо. Крім того, кредитний договір суперечить ст. 1054 ЦК України, п. 3 ст. 55 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки в кредитному договорі визначено сплату щомісячної комісії без зазначення послуг, за які вона стягується. Порушення вказаних положень закону при укладенні договору ввело позивача в оману, оскільки відповідачем не було надано інформацію щодо істотних умов договору, а відтак кредитний договір підлягає визнанню недійсним. Оскільки договір іпотеки має похідний характер, укладений з метою забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором, то він також підлягає визнанню недійсним з цих підстав.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, мотивуючи тим, що суд неповно з'ясував обставини справи, зібраним доказам не дав належної оцінки та допустив порушення норм матеріального і процесуального закону .

Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу , просив рішення суду першої інстанції скасувати, позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача просив відхилити апеляційну скаргу , а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено кредитний договір № К-4967595, згідно з умовами якого ПАТ «Дельта Банк» надав ОСОБА_2 кредит в сумі 332 000 грн., а позивач в свою чергу зобов'язалася повернути кредитні кошти у строки, визначені кредитним договором, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов'язання, передбачені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 26 січня 2013 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено іпотечний договір про передачу в іпотеку банку об'єкт нерухомого майна, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Ч.3 Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання договору споживчого кредиту та договору іпотеки недійсними, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що при укладанні спірних договорів права боржника як споживача послуг банку порушені не були.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 зазначено, що суди повинні з' ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п.3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України від 25 травня 2007 року № 541/13808.

Позивач під час укладення кредитного договору була ознайомлена з його умовами, а саме: тип відсоткової ставки, мету, на яку кредит видається, суму кредиту, перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких як витрати на страхування, юридичне оформлення , тощо, строк , на який кредит видається, варіанти повернення кредиту, можливість його дострокового повернення.

Відповідно до ст.. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участі фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача.

Позивач висловила своє волевиявлення на укладення спірних договорів шляхом підписання кредитного договору та договору іпотеки саме на таких умовах, які їй було запропоновано банком.

Також встановлено, що при укладанні кредитного договору сторонами було підписано Додаток № 1 до кредитного договору № К-4967595 від 26 січня 2013 року, в якому зазначено розмір фінансового активу, виражений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, що також підтверджується абзацом першим п. 1.6. Кредитного договору., а тому колегія суддів вважає, що порушень Закону України «Про захист прав споживача» відповідачем при укладанні договору допущено не було.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта щодо введення його в оману при укладанні кредитного договору, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона була введена в оману, щодо яких саме істотних умов договору, ким та в чому виражалася омана при укладанні договору кредиту.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку та прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст..ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 16 грудня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді :