У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Журавель В.І., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши у попередньому судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_5 - власника джерела підвищеної небезпеки - на свою користь завдані збитки в розмірі 7 780 грн, з яких 7 330 грн - сума матеріальної шкоди, завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу, та 450 грн - вартість проведення експертного товарознавчого дослідження.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12 серпня 2010 року ОСОБА_6, керуючи автомобілем IVECO, державний номерний знак НОМЕР_1, на перехресті вул. Болградської та вул. Г. Сталінграду в м. Ізмаїлі допустив зіткнення з автомобілем Toyota, державний номерний знак НОМЕР_2, під його (позивача) керуванням. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу Toyota заподіяно технічні пошкодження на суму 7 330 грн.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 28 вересня 2010 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, і призначено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 340 грн.

Посилаючись на те, що відповідач, як власник джерела підвищеної відповідальності, повинен відшкодувати завдану шкоду, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду в розмірі 7 780 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2014 року ухвалу апеляційного суду Одеської області від 17 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 березня 2014 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що обов'язок відшкодувати шкоду покладається на власника джерела підвищеної небезпеки, оскільки водій керував автомобілем без належних повноважень. При цьому, суд зазначив, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 автомобіль ІVЕСО, державний номерний знак НОМЕР_1, належить на праві власності ОСОБА_5, документів, які б підтверджували право володіння (не користування), право власності, інше речове право, договори оренди, підряду тощо саме у ОСОБА_6 не існувало, з володіння ОСОБА_5 автомобіль не вибував, до відповідних установ останній щодо неправомірного заволодіння його автомобілем не звертався.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку про те, що на момент скоєння ДТП ОСОБА_6 був володільцем джерела підвищеної небезпеки на підставі довіреності від 18 серпня 2009 року, виданої на його ім'я ОСОБА_5, з терміном дії на 1 рік (а. с. 10). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України саме ОСОБА_6 повинен відшкодувати матеріальну шкоду, завдану цим транспортним засобом. Крім того, суд зазначив, що позивач, заявляючи позов про відшкодування шкоди внаслідок ДТП від свого імені, не надав суду доказів того, що збитки були завдані саме йому і що саме вів поніс витрати на проведення ремонту автомобіля після ДТП, з огляду на те, що довіреність на керування цим транспортним засобом його власником ОСОБА_8 була видана також на ім'я ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 з однаковим для всіх об'ємом повноважень, у тому числі й правом переобладнання та ремонту.

Висновок суду є правильним з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України щодо належності, допустимості доказів і обов'язку доказування та надання доказів.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик