АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

21 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста

Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Музичко С.Г.,

при секретарі Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5, про відшкодування витрат на усунення недоліків майна, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, визнання права постійного безоплатного користування нежитловими приміщеннями, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року,

встановила:

11.10.2013 р. ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_4 про відшкодування витрат на усунення недоліків будинку, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном та визнання права сервітуту, відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 17 березня 2012 р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за номером АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою.

23 грудня 2008 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за номером АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою.

30 грудня 2009 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 ( від імені якої діяв ОСОБА_4.) було укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку за номером АДРЕСА_1 та договір купівлі-продажу 12/100 частин земельної ділянки, розташованої за вказаною адресою.

Вказаний будинок є житловим, належить кільком особам, його загальна площа складає 711,5 кв.м, він розділений на 6 ізольованих квартир із приміщеннями для обслуговування будинку у цокольному поверсі, із визначенням та виділенням в натурі часток (квартир) кожного із них: 12/100 - ОСОБА_1 (трикімнатна квартира на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_2 ( трикімнатна квартири на третьому поверсі); 12/100 - ОСОБА_3В ( трикімнатна квартира на другому поверсі); ОСОБА_4 ( трикімнатна квартира на першому поверсі);12/100 - ОСОБА_5 ( трикімнатна квартира на другому поверсі); 40/100 - ОСОБА_7 ( трикімнатна квартира на першому поверсі).

Оскільки вказаний будинок було побудовано господарським способом відповідачем ОСОБА_7 за участі ОСОБА_4 із численними порушеннями державних будівельних норм щодо забезпечення будинку інженерними мережами та системами життєзабезпечення, мав приховані конструктивні недоліки, що призвело до численних проблем у його експлуатації, просили відшкодувати за рахунок відповідачів витрати на усунення недоліків придбаного нерухомого майна.

Оскільки у будинку є нежитлові приміщення, які розташовані у цокольному поверсі, призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку, право постійного користування якими належить позивачам відповідно до умов укладених договорів купівлі-продажу, а відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_7 заперечують їх право та чинять перешкоди у користуванні вказаним майном, просили зобов'язати останніх не чинити їм перешкод у користуванні вказаними приміщеннями та визнати за позивачами право постійного безоплатного сервітуту щодо вказаних приміщень, зареєструвати сервітут у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 р. прийнято відмову позивачів від позову в частині вимог до ОСОБА_7 про відшкодування витрат на усунення недоліків товару, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні майном на визнання права сервітуту. Провадження у справі щодо вказаного відповідача закрито.

У лютому 2016 р. ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уточнили свої позовні вимоги.

Просили стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 865 450 грн. 23 коп. витрат на усунення недоліків майна, 6890 грн. судового збору та 9840 грн. витрат, пов'язаних з проведенням судової експертизи. Зобов'язати відповідача ОСОБА_4 не чинити їм перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників (допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1 та визнати за ними право постійного безоплатного користування (сервітут) такими нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалити нове рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 865 450,23 грн. витрат на усунення недоліків, 14 980 грн. 56 коп. судового збору, 9 840 грн. витрат на проведення судової експертизи; зобов'язати ОСОБА_4 не чинити йому перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників ( допоміжні приміщення) будинку АДРЕСА_1) та визнати за ним право постійного безоплатного користування (сервітут) допоміжними приміщеннями: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

В заяві від 19.09.2016 р. ОСОБА_1 не наполягав на задоволенні позовних вимог в частині визнання права постійного безоплатного користування (сервітуту) та зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні приміщеннями загального призначення (допоміжними приміщеннями) у самочинно збудованому «мансардному поверсі», які мають номери: 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне).

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що позовні вимоги були заявлені у межах строків позовної давності, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому відмова суду в їх задоволенні є необґрунтованою. Відповідач ОСОБА_4 не довів свої права власника на допоміжні приміщення будинку та не зміг пояснити, з яких правових підстав він встановив грати, зачинив приміщення на ключ та не допускає до цих приміщень позивачів, які є співвласниками будинку та мають право ними користуватись.

26.08.2016 р. відповідач ОСОБА_4 подав заперечення на апеляційну скаргу та заяву про компенсацію понесених судових витрат в розмірі 9402 грн., з яких: 8000 грн. - витрат на правову допомогу згідно акту від 25.08.2016 р.; 1 402,41 грн. - витрати на проїзд для участі в судовому засіданні.

16.09.2016 р. до суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу та заява про компенсацію понесених судових витрат в розмірі 23 500 грн. від третьої особи ОСОБА_5

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник Мельник О.М., який також представляє інтереси третьої особи ОСОБА_5, просили апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Також просили задовольнити подані заяви про відшкодування судових витрат.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на усунення недоліків майна неналежної якості з урахуванням інфляційних втрат, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості, а також тієї підстави, що вказані вимоги пред'явлені до неналежного відповідача.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 грудня 2007 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22.11.2007 р. №2070-С/ГК видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що ОСОБА_7 на праві приватної власності належить садовий будинок АДРЕСА_1» площею 712,6 кв.м., яке розташоване в місті Києві по вул. Садовій,49 (а.с.152 т.2).

23 грудня 2008 р. між ОСОБА_7 ( дарувальник) та ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_8 (обдаровувані) укладено договір дарування 48/100 частин садового будинку, який було посвідчено Лисенком О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.174 т.5).

За умовами вказаного договору дарувальник подарував, а обдаровувані прийняли в дар 48/100 частин (по 12/100 кожен) садового будинку АДРЕСА_1

Частина, яка дарується ОСОБА_4, складається з : Ѕ частина сходової клітки 1/13,1 кв.м; 1-7/24,8 кв.м, 1-11/16,7 кв.м, 1-13/8,7 кв.м. - житлові; 1-8/1,3 кв.м. - вбиральня; 1-9/11,1 кв.м. - кухня; 1-10/3,4 кв.м. - ванна; 1-12/13,9 кв.м. - коридор, що складає 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.2 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_10, складається з : Ѕ частина сходової клітки 1-28/8,5 кв.м; 1-35/27,5 кв.м, 1-37/11,0 кв.м, 1-39/16,2 кв.м., 1-40/24,3 - житлові; 1-36/1,2 кв.м. - вбиральня; 1-38/3,3 кв.м. -ванна; що складає 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.3 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_5, складається з : Ѕ частина сходової клітки 1-14/14,7 кв.м; 1-22/27,4 кв.м, 1-24/11,1 кв.м, 1-26/16,6 кв.м., 1-27/19,8 кв.м. - житлові; 1-23/1,5 кв.м. - вбиральня; 1-25/3,2- ванна; що складає 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.4 договору).

Частина, яка дарується ОСОБА_8, складається з : Ѕ частина сходової клітки 1-14/14,7 кв.м; 1-16/15,5 кв.м, 1-17/27,6 кв.м, 1-18/11,1 кв.м., - житлові; 1-21/1,3 кв.м. - вбиральня; 1-20/3,4 кв.м. - ванна;1-15/5,1 кв.м. - коридор, що складає 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.5 договору).

Судом встановлено, що 23 грудня 2008 року між ОСОБА_7 ( продавець) та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, який було посвідчено Лисенком О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.73-74 т.1).

Судом встановлено, що 04 березня 2010 року між ОСОБА_8 ( продавець) та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, який було посвідчено Лисенком О.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.96-97 т.1).

Судом також встановлено, що ОСОБА_10 (продавець), від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лисенком О.О. 23.12.2008 р. за реєстровим №10979, та ОСОБА_1 (покупець) 17 березня 2012 року укладено договір купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку, за умовами якого продавець зобов'язується передати, а покупець зобов'язується прийняти у власність 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами за номером 131 по вул. Садовій ,49 в СТ «Берізка-2» в м. Києві та передати за неї грошову суму за попередньою домовленістю.

Відчужувана частина складається з : Ѕ частина сходової клітки 1-28/8,5 кв.м; 1-35/27,5 кв.м, 1-37/11,0 кв.м, 1-39/16,2 кв.м., 1-40/24,3 - житлові; 1-36/1,2 кв.м. - вбиральня; 1-38/3,3 кв.м. -ванна; що складає 12/100 частин садового будинку з будівлями та спорудами (п.1.3 договору) ( п. 4 договору).

Відчужувана частина садового будинку є часткою у праві спільної часткової власності, відчужується за відмовою всіх співвласників від переважного права купівлі вказаної частини садового будинку: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 ( п. 11 договору).

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.673 ЦК України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі-продажу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.678 ЦК України покупець, якому переданий товар неналежної якості, має право, незалежно від можливості використання товару за призначенням, вимагати від продавця за своїм вибором, зокрема, відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

За змістом вказаних правових норм, саме на продавця покладається відповідальність у випадку передання товару неналежної якості.

Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу від 17 березня 2012 року, укладеним з ОСОБА_1, продавцем 12/100 частин садового будинку була ОСОБА_10

Відповідно до ч.1, 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача.

Клопотання про заміну первісного відповідача ОСОБА_4 належним відповідачем ОСОБА_10 , або про залучення вказаної особи в якості співвідповідача позивачем заявлено не було.

З огляду на викладене, правові підстави для покладення відповідальності за шкоду, заподіяну внаслідок передання товару неналежної якості, на представника особи, яка діяла на підставі довіреності, у суду першої інстанції були відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині зобов'язання ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників будинків, та визнання права постійного безоплатного користування (сервітут) нежитловими приміщеннями, а саме: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне), суд першої інстанції виходив з положень ст. 401, 402 ЦК України та тієї обставини, що сервітут щодо вказаних приміщень умовами укладених договорів встановлено не було. При цьому позивачі не позбавлені права у відповідності до ст. 402 ЦК України звернутись до суду з вимогами саме про встановлення сервітуту щодо зазначених нежитлових приміщень.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що останні чинять перешкоди у користуванні приміщеннями, а саме: 1/13,1 (сходи); 15/14,7 (сходи); 29/8,5 (сходи); 43/11,1 (сходи); 44/48,3 (підсобне); 45/12,8 (підсобне); 46/4,9 (сауна); 47/16,3 (підсобне); 48/2,8 (ванна); 49/1,7 (вбиральня); 50/74,0 (підсобне); 51/16,1 (котельня); 50/6,0 (сходи); 51/40,9 (підсобне); 52/8,0 (підсобне); 53/35,8 (підсобне), які є допоміжними та призначені для обслуговування потреб усіх співвласників будинку. При цьому право постійного безоплатного користування такими приміщеннями встановлено договорами.

Так, відповідно до п.6 договору дарування 48/100 частин садового будинку від 23 грудня 2008 р., укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_8, сторони домовились надавати іншим співвласникам, якщо такі будуть, в користування приміщення загального призначення, що перейшли в часткову власність, і які необхідні для експлуатації та підтримання належного стану всього садового будинку, з правом постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині виділених приміщень (частин садового будинку) чи садового будинку, яке обслуговує потреби всього садового будинку, в тому числі системи опалення, артезіанська свердловина та водопровід, очисна станція з комунікаціями тощо.

Відповідно до п. 18 договору купівлі-продажу 12/100 частин садового будинку від 17 березня 2012 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_1, продавець зобов'язується надати покупцю право постійного користування механічним, електричним, сантехнічним та іншим обладнанням за межами або всередині будинку чи частини будинку, яке обслуговує більше дванадцяти сотих частин садового будинку, а також споруди і обладнання, які призначені для забезпечення потреб усіх співвласників будинку, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у будинку.

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 111 т.7).

Доказів переходу права власності на приміщення, з приводу користування якими виник спір, від ОСОБА_7 до інших осіб матеріали справи не містять.

Після смерті відповідача ОСОБА_7 питання щодо залучення до участі у справі правонаступників вказаної особи судом не вирішувалось.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 вересня 2015 р. прийнято відмову позивачів від позову до ОСОБА_7 та провадження у справі щодо вказаного відповідача закрито.

Відповідно до ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч.1, 3 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Вказані положення охоплюють собою відносини між суб'єктом сервітуту (користувачем) та власником речі, щодо якої встановлено сервітут.

За таких підстав, позовні вимоги про встановлення сервітуту, або про його умови, а також питання щодо усунення перешкод у користуванні приміщеннями загального призначення та які необхідні для експлуатації та підтримання належного стану всього будинку, повинно вирішуватись за участю їх власника ( власників).

З огляду на те, що судом першої інстанції не встановлено кола осіб, які є власниками вказаних приміщень після смерті ОСОБА_7, клопотань про притягнення до участі в справі правонаступників ОСОБА_7 заявлено не було, а суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити вказане питання на стадії апеляційного розгляду, правові підстави для зобов'язання відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні, а також встановлення між позивачем та вказаною особою права постійного безоплатного користування вищевказаними приміщеннями відсутні.

Враховуючи ту обставину, що внаслідок винесення судом апеляційної інстанції власного рішення, з огляду на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, результат по суті спору не зміниться, судове рішення колегія суддів вважає за можливе залишити без змін.

Ухвалене по справі рішення в частині відмови ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в задоволенні позову сторони не оскаржують, а тому у вказаній частині воно не є предметом апеляційного розгляду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що вимог про відшкодування судових витрат, пов'язаних з явкою до суду першої інстанції відповідач ОСОБА_4 в суді першої інстанції не заявляв, правові підстави для їх розгляду та ухвалення відповідного рішення судом апеляційної інстанції відсутні.

Є необґрунтованими та підлягають відхиленню вимоги відповідача щодо компенсації витрат на правову допомогу, надану адвокатом Мельником О.М. за період з 27 по 30.08.2016 р. в сумі 8000 грн., відповідно до акту приймання адвокатських послуг від 25.08.2016 р.

Так, витрати на правову допомогу є предметом доказування у справі.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів ознайомлення представника відповідача з матеріалами справи в період з 27-29.07.2016 р., ту обставину, що заперечення на апеляційну скаргу датовані 25.08.2016 р. та підписані самим відповідачем, відсутності доказів подання вказаних заперечень саме представником та витрату на це однієї години протягом дня, а також відсутності вказаного представника у судовому засіданні 30.08.2016 р., наданий суду розрахунок кількості витраченого адвокатом Мельником О.М. часу на правову допомогу колегія суддів визнала необґрунтованим.

Не є належним доказом на підтвердження понесення відповідачем вказаних витрат й наданий суду прибутковий касовий ордер разом з квитанцією, що підписані самим Мельником О.М. (а.с. 241 т.6).

Відповідно до ч.1 ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Оскільки третя особа ОСОБА_5 не є стороною у цивільному процесі, заява останнього про відшкодування судових витрат також задоволенню не підлягає.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/9876/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.