АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа № 22-ц/796/9656/2016 Головуючий в 1 інстанції -Журавська О.В.
Доповідач - Заришняк Г.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого - Заришняк Г.М.

Суддів - Андрієнко А.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Астафєвої Іванни Віталіївни, діючої в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А :

ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності.

В обґрунтування позову Товариство зазначало, що 08 грудня 2005 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір №49.28/83-М-05, відповідно до умов якого відповідачу надано Банком кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 08.12.2025 року.

08 грудня 2005 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено іпотечний договір, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов'язань за вказаним договором кредиту, відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру №52, загальною площею 72,5 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, за рахунок якого Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі.

26 березня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого позивач набув право вимоги по даному кредитному договору, позичальником в якому є відповідач.

Посилаючись на те, що відповідачем неналежним чином виконуються зобов'язання за кредитним договором, позивач просив задовольнити позов та звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру №52, загальною площею 72,5 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 803 867, 40 грн., з яких: 706 402, 57 грн. - тіло кредиту; 71 075, 5 грн. - відсотки; 6 286, 95 грн. - пеня; 161, 05 грн. - 3 % річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту; 564, 93 грн. - 3 % річних від простроченої заборгованості по процентах шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за позивачем.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 травня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Астафєва І.В., діюча в інтересах ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримала апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечив, вважаючи рішення суду законним.

Інші учасники процесу до суду не з'явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлень судом, що 08.12.2005 р. між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем укладено кредитний договір №49.28/83-М-05, відповідно до якого відповідачу Банком надано кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних, з кінцевим терміном повернення 08.12.2025. р. (а.с. 4-6).

08.12.2005 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем, в забезпечення виконання зобов'язань останнього за кредитним договором, було укладено Іпотечний договір №33/83/Н/3-05, у відповідності до якого відповідач передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №52, загальною площею 72,5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності відповідачу на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 7-9).

Судом також встановлено, що 26.06.2013 р. між позивачем та ПАТ «Кредитпромбанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, у відповідності до якого позивач набув права вимоги по кредитному договору №49.28/83-М-05 від 08.12.2005р. та за іпотечним договором №33/83/Н/3-05, позичальником в якому виступає відповідач ОСОБА_2 (а.с. 13-16).

З довідки ОСББ «Маяк-6» від 01.03.2016 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідач та неповнолітні ОСОБА_4, 2000 року народження, ОСОБА_5, 2008 рокународження.

Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «Експертна компанія «ПРОФЕСІОНАЛ» вартість квартири №52, в будинку по вул. Каштановій, в м. Києві складає 908 443 грн. (а.с. 78).

Встановлено, що ВАТ «Кредитпромбанк» свої зобов'язання за договором кредиту виконав в повному обсязі, а відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує належним чином, внаслідок чого має заборгованість за договором.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», 05 червня 2015 року позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про виконання зобов'язань за кредитним договором, проте, вказана вимога позивачем виконана не була.(а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 3 даної статті визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Порядок передачі права власності на предмет іпотеки визначено ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та, відповідно до положень вказаної статті, право власності на предмет іпотеки не визнається за іпотекодержателем на підставі рішення суду, а набувається ним на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахуноквиконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

При цьому, у відповідності до вказаної норми Закону, звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не передбачає визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем, а забезпечує можливість останнього задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки певним шляхом.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема, із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Відповідно до ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно п. 4.3 іпотечного договору, сторонами було погоджено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється способами: Іпотекодержатель від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію майна третім особам. Умови цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя та мають силу договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

У випадку, коли виконання п. 4.3 цього договору унеможливлюється діями чи бездіяльністю Іпотекодавця, Іпотекодержатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в тому числі звернутись у будь- який час за захистом своїх порушених прав до суду (п. 4.4 договору іпотеки).

Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено, що реалізація майна здійснюється іпотекодержателем самостійно шляхом укладення від свого імені договорів купівлі - продажу майна з третіми особами, а у разі звернення стягнення на підставі рішення суду, або виконавчого нотаріуса - в порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку».

Враховуючи те, що умовами договору іпотеки не передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання за іпотекодержателем права власності, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позовуПАТ «Дельта Банк».

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не впливають на правильність ухваленого судового рішення.

Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Астафєвої Іванни Віталіївни, діючої в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: