Номер провадження: 22-ц/785/6785/16
Головуючий у першій інстанції Крачкова С. В.
Доповідач Варикаша О. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді - Варикаші О.Д.

суддів - Станкевича В.А.

- Бабія А.П.

при секретарі - Желєзнову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми авансу,-

встановила:

Позивачі звернулися з вказаним позовом до суду (а. с. 2-3), в якому просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 грошові кошти, передані в якості авансу, в розмірі 19 980 грн. і на користь ОСОБА_5 грошові кошти, передані в якості авансу, в розмірі 49 900 грн., а також стягнути з відповідача на їхню користь всі судові витрати по справі.

Свої позовні вимоги позивачі, як зазначено в рішенні суду, обґрунтовували тим, що 21.08.2012 року вони домовились з відповідачем про купівлю належного йому житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 за 10 000 доларів США. На виконання умов договору купівлі-продажу того ж дня відповідач отримав від ОСОБА_5 завдаток в розмірі 1 000 доларів США. В подальшому вона передала відповідачу 29.03.2013 року грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, а 03.02.2014 року відповідач отримав від ОСОБА_4 10 000 грн. та 400 доларів США. Всього в рахунок укладення договору купівлі-продажу позивачі передали відповідачу 2 400 доларів США та 10 000 грн., а він дозволив їм проживати в житловому будинку, але 03.10.2014 року змусив їх звільнити це житло. Позивачі вважають, отримані відповідачем від них грошові кошти, авансовим платежем, але оскільки договір купівлі-продажу між ними фактично не був укладений, просили стягнути з нього ці грошові кошти.

Як зазначено в рішенні суду, в судовому засіданні позивачі та їх представник на позові наполягали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. При цьому, позивачі пояснили, що договір купівлі-продажу житлового будинку не був укладений з вини відповідача після конфлікту з ним, строк укладення договору обумовлювався останнім платежем в рахунок оплати за будинок (10 000 доларів США), на вимогу відповідача будинок звільнили 03.10.2014 року, після чого звернулись до суду з позовом щодо повернення їм грошей. Вважали, що строк позовної давності ними не пропущений. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення на позов та заяву про застосування строку позовної давності. При цьому, не заперечувала, що відповідач отримав від позивачів грошові кошти в якості авансу в рахунок укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, але вважала, що він володіє цими коштами на законних підставах, оскільки не відмовляється від укладення договору. Крім того, до вимог позивачів просить застосувати строк позовної давності, який обчислює з моменту отримання грошових коштів в серпні 2012 року та в березні 2013 року.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) 19 980 грн. та судовий збір в сумі 698 грн. 80 коп., а всього 20 678 грн. 80 коп.Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 49 900 грн.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2016 року, в якій просить скасувати рішення суду від 03.08.2016 року та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що вважає оскаржуване рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Позивачами рішення суду не оскаржується.

В судовому засіданні ОСОБА_5заперечувала проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники процесу в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи від них на адресу суду не надходили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з'явилася в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог та наданих доказів і доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1.

21.08.2012 року позивачі та відповідач досягли домовленості про купівлю-продаж вказаного житлового будинку за 10 000 доларів США.

В рахунок майбутньої угоди 21.08.2012 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 6).

В подальшому відповідач отримав від ОСОБА_5 29.03.2013 року в рахунок оплати за купівлю житлового будинку 1 000 доларів США, а 03.02.2014 року від ОСОБА_4 - 10 000 грн. та 400 доларів США (а. с. 7-8).

При цьому, в розписках не зазначено дату або строк укладення сторонами договору купівлі-продажу в установленому законом порядку, який передбачений ст. 657 ЦК України.

Таким чином, у разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Оскільки, договір купівлі-продажу будинку, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передані позивачами відповідачу грошові кошти, суд першої інстанції вважав, не є завдатком в розумінні ст. 570 ЦК України, а є авансом, тому підлягають стягненню з відповідача на їх користь.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6-176цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідач в своєму письмовому запереченні на позов та його представник в судовому засіданні не заперечували, що ОСОБА_3 отримав від позивачів вказані грошові кошти, які складають в гривневому еквіваленті: 49 900 грн. від ОСОБА_5 і 19 980 грн. - від ОСОБА_4, а всього отримав аванс в сумі 69 880 грн. (а. с. 9).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновку, що вимоги позивачів щодо стягнення з відповідача авансу підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ч. 1 ст. 261 вказаного Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Виходячи з того, що строк укладення договору купівлі-продажу між позивачами та відповідачем не був встановлений, а грошові кошти в якості авансу позивачі передавали відповідачу протягом 2012-2014 років, суд першої інстанції вважав необхідним обчислювати строк позовної давності за вимогами позивачів з жовтня 2014 року, тобто з моменту фактичного виселення їх з житлового будинку. При цьому, суд не погодився з доводами відповідача про те, що строк позовної давності необхідно обчислювати з моменту отримання ним грошових коштів, оскільки між сторонами не існувало боргових зобов'язань.

Оскільки, з позовом до суду позивачі звернулись 17.05.2016 року, вказаний строк позовної давності суд першої інстанції вважав ними не пропущений, а тому законних підстав для застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України суд не вбачив.

За таких обставин, керуючись ст. ст. 257, 267, 546, 570, 571 ЦК України, ст. ст. 10,60,209, 212-215 ЦПК України, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, в межах позовних вимог, повно, всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та прийшов до правильного висновку на підставі наданих та досліджених доказів, задовольнивши позовні вимоги позивачів.

Тому судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, наданим доказам та відповідним нормам матеріального і процесуального права, а суд першої інстанції правомірно на підставі вимог закону та на підставі встановлених обставин справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки, в судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з метою укласти в подальшому договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, належного відповідачу, позивачі передали відповідачу попередньо 2 400 дол. США та 10 000 грн., в рахунок оплати вартості зазначеного будинку, а саме відповідач отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 2 000 доларів США та від ОСОБА_4 отримав 10 000 грн. і 400 доларів США, що підтверджується відповідними розписками (а. с. 6-8) та не заперечується відповідачем згідно його заперечень на позовну заяву (а. с. 25-28).

В гривневому еквіваленті грошові кошти передані позивачами відповідачу складають суму 69 880 грн. (а. с. 9), що не заперечується відповідачем ні в запереченнях на позов, ні в апеляційній скарзі.

Однак, договір купівлі-продажу вказаного будинку, який сторони домовилися укласти, між сторонами укладений не був, а передані позивачами відповідачу грошові кошти не повернуті. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні та суду апеляційної інстанції не надані.

Відповідно до ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Судом першої інстанції встановлено, з чим погоджується і судова колегія, що передані позивачами кошти - 69 880 грн., в рахунок оплати вищевказаного будинку є авансом.

За таких обставин, оскільки відповідач зберігає передані йому позивачами в рахунок купівлі будинку кошти в гривневому еквіваленті в розмірі 69 880 грн. без достатньої правової підстави, то вони відповідно до глави 83 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що договір купівлі-продажу будинку не було укладено з вини позивачів, судова колегія не приймає до уваги, оскільки ці доводи не мають правового значення в даному випадку.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Також судова колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом не взято до уваги рішення Біляївського районного суду Одеської області від 23 лютого 2015 року у цивільній справі № 496/6202/14-ц, яким позивачам було відмовлено в задоволенні позову з подібними позовними вимогами.

Оскільки, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тобто, до уваги може бути взято лише рішення яке набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а не за подібними позовними вимогами.

Судова колегія також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги щодо не застосування судом першої інстанції позовної давності.

Оскільки, суд першої інстанції правомірно не застосував позовну давність до спірних правовідносин, виходячи з того, що строк позовної давності за вимогами позивачів необхідно обчислювати з жовтня 2014 року, тобто з моменту фактичного виселення їх з житлового будинку, з чим погоджується і судова колегія, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 261 ЦК України, відповідно до якої, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Інші доводи апеляційної скарги, судова колегія також не приймає до уваги, оскільки вони, враховуючи наведене, не спростовують висновки суду першої інстанції.

Також судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача судового збору, враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України.

За таких обставин, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно відхилити, а рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2016 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 03.08.2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області О.Д. Варикаша

В.А. Станкевич

А.П. Бабій