АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження № 22-ц/796/2304/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Калініченко Л.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,-

УСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з ОСОБА_2 48862,10 грн. компенсації вартості 1/2 частини автомобіля Volkswagen Polo, 2005 року виробництва, державний номерний знак НОМЕР_1.

Вимоги обґрунтовує тим, що у періоди з 21 жовтня 1983 року по 06 жовтня 1998 року та з 07 липня 2007 року по 17 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. У період часу між шлюбами сторони не припиняли фактичних шлюбних відносин, що також установлено у справі про поділ нерухомого майна подружжя та встановлення порядку користування ним, в якому зазначено, що у період з 01 січня 2004 року до укладення повторного шлюбу 07 липня 2007 року сторони проживали як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

У 2005 році сторони за спільні кошти придбали автомобіль Volkswagen Polo, державний номерний знак НОМЕР_1, оформлений на відповідача, який вона відчужила в грудні 2012 року.

Ураховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію вартості частки у спільному майні.

Відповідачем пред»явлено зустрічний позов, у якому просить визнати за кожною із сторін по 1/2 частині права власності на автомобіль Toyota Avensis, 2002 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2.

Вимоги обґрунтовує аналогічними обставинами сімейних відносин, зазначаючи, що при розгляді справи про поділ нерухомого майна подружжя та встановлення порядку користування ним судом встановлено факт проживання сторін як чоловік та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року до укладення повторного шлюбу 07 липня 2007 року, при цьому ОСОБА_3 у вимогах зазначав про проживання однією сім»єю з 06 жовтня 1998 року по 07 липня 2007 року.

Зазначає, що 10 липня 2002 року сторонами за спільні кошти був придбаний автомобіль ToyotaAvensis, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та, з огляду на те, що дата, у яку він був придбаний, визначалася позивачем як дата у періоді проживання однією сім»єю, відтак зазначений автомобіль також є об»єктом спільної сумісної власності і може бути поділений.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 14 серпня 2015 року позовні вимоги за первісним позовом задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 48862,10 грн. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

В апеляційній скарзі посилається на необґрунтованість висновків суду першої інстанції щодо невизнання дати придбання автомобіля Toyota Avensis як частини періоду проживання сторін однією сім»єю. В частині вимог за первісним позовом зазначає про недоведеність обставини придбання автомобіля Volkswagen Polo саме за спільні кошти подружжя.

В судовому засіданні відповідач доводи апеляційної скарги підтримала, посилаючись на викладені в ній обставини.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як установлено судом першої інстанції та убачається з матеріалів справи, у період з 21 жовтня 1983 року по 06 жовтня 1998 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

07 липня 2007 року сторони повторно уклали шлюб, який розірвано 17 вересня 2012 року.

Відповідно до даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 10 серпня 2002 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на автомобіль Toyota Avensis, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_3, державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до даних Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 17 листопада 2005 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на автомобіль VolkswagenPolo, шасі (кузов, рама, коляска) НОМЕР_4, державний номерний знак НОМЕР_1.

Згідно із інформацією Центру надання послуг пов»язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування м.Васильків та Васильківського району при УДАІ ГУМВС України в Київській області (лист №84 від 04 лютого 2014 року) автомобіль Volkswagen Polo 14 грудня 2012 року знято з обліку для реалізації.

Відповідно до даних Звіту про оцінку №07/424/02 колісного транспортного засобу, складеного 04 лютого 2015 року ТОВ «Автопрестиж», ринкова вартість автомобіля VolkswagenPolo складає 97724,20 грн.

11 липня 2014 року Васильківським міськрайонним судом Київської області з ухваленням рішення розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім»єю, поділ майна та встановлення порядку користування ним.

Зазначеним рішенням позовні вимоги задоволено частково, зокрема вирішено встановити факт проживання сторін однією сім»єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 07 липня 2007 року.

При цьому, звертаючись до суду, ОСОБА_3 зазначав та просив встановити факт проживання сторін однією сім»єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 06 жовтня 1998 року по 07 липня 2007 року.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що придбання автомобіля Volkswagen Polo відбулось у період, визначений рішенням суду у іншій справі як період проживання сторін однією сім»єю без реєстрації шлюбу, у зв»язку із чим на нього поширюється режим права спільної сумісної власності.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, з посиланням на рішення суду про поділ нерухомого майна, виходив з того, що цим рішенням не встановлено проживання сторін однією сім»єю у час їхнього розлучення однією сім»єю, у зв»язку із чим на автомобіль Toyota Avensis режим права спільної сумісної власності не поширюється.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції колегія не може, виходячи з наступного.

Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги в частині вимог за зустрічним позовом щодо автомобіля Toyota Avensis, який придбаний у 2002 році у період, коли сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, колегія суддів виходить з наступного.

Чинний на час придбання зазначеного автомобіля Кодекс про шлюб та сім»ю України не містив положень про порядок врегулювання відносин між особами, які проживали як чоловік та жінка однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про власність», чинному на час придбання спірного автомобіля, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Згідно із змістом п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї не передбачено інше.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі №6-135цс13, предметом якої був спір про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна і зробив правовий висновок, про те, що майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту того, що автомобіль ToyotaAvensis придбано у 2002 році за спільні кошти позивача та відповідача, тобто внаслідок їх спільної праці, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не містять посилань на докази, які б спростовували висновки суду в цій частині, відтак підстав для скасування рішення суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог колегія суддів не убачає.

Перевіряючи рішення суду в межах доводів апеляційної скарги в частині вимог за первісним позовом щодо автомобіля Volkswagen Polo, який придбаний у 2005 році, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.60 глави 8 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми цієї статті встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, а також визначають підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя).

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільної участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України 01 липня 2015 року у справі №6-612цс15, зазначено, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до даних видаткової накладної №545-Р від 06 серпня 2005 року та Акту прийому-передачі автомобіля, ОСОБА_2 була платником за Договором №фф-2005-255 купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Polo, який придбала за 90091 грн.

Згідно пояснень ОСОБА_2 автомобіль був придбаний за належні їй кошти, зокрема, і від продажу в 2004 році належної їй на праві особистої приватної власності квартири, ОСОБА_3 участі коштами або працею у набутті цього майна не приймав.

При цьому, ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що автомобіль Volkswagen Polo було придбано за спільні кошти сторін, не підтверджено участі коштами або працею у придбанні цього автомобіля. Разом з тим, факт відчуження 27 квітня 2004 року належної ОСОБА_2 на підставі договору дарування квартири підтверджено рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2014 року та такі доводи ОСОБА_2 позивачем не спростовано.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про визнання автомобіля VolkswagenPolo спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, оскільки факт набуття за спільні кошти або спільну працю сторін не доведено, а сам по собі факт набуття цього майна у період проживання сторін однією сім»єю не є абсолютною підставою виникнення права спільної власності на це майно.

Оскільки в частині вирішення первісного позову суд допустив неповне з»ясування обставин справи, що призвело до неправильного її вирішення, в цій частині рішення суду підлягає скасуванню на підставі ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

В частині вирішення зустрічного позову рішення суду ухвалено із правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі , не убачається.

З огляду на викладене, апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 14 серпня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації та відшкодування судових витрат - скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов