УхвалА

іменем україни

21 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до лікарської консультативної комісії комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи» Дніпропетровської обласної державної адміністрації департаменту охорони здоров'я України про визнання недійсною відповіді лікарської консультативної комісії та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що у 1995 році та у 1997 році він, працюючи в акціонерному товаристві «Дніпрометиз» волочильником дроту, унаслідок нещасного випадку на виробництві отримав виробничі травми. У ході розгляду іншої справи за його позовом до підприємства про визнання відповідальності за шкоду, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків та поновлення на попередню посаду волочильника дроту, судом 25 березня 2013 року було зроблено запит до лікарсько-консультативної комісії лікувально-профілактичних закладів (далі - ЛКК) про його можливість у звичайних або спеціальних створених виробничих умовах виконувати професійну працю за посадою волочильника дроту. У квітні 2013 року головним лікарем ОСОБА_5 від імені ЛКК була надана відповідь, що він не може у звичайних або спеціально створених умовах виконувати професійну працю за посадою волочильника дроту з помірним або незначним зниженням складності робіт та із зменшеним обсягом виконуваної роботи.

Разом з тим 16 січня 2014 року обласна медико-соціальна експертна комісія (далі - МСЕК) своїм рішенням встановила йому 10 % втрати професійної працездатності по травмі 1995 року та 20 % втрати професійної працездатності по травмі 1997 року, яке він оскаржив до Міністерства охорони здоров'я України.

У лютому 2014 року він отримав відповідь за підписом виконуючого обов'язки головного лікаря комунального закладу «Обласний центр медико-соціальної експертизи», згідно з якої жодна з його виробничих травм не дає можливості встановити йому групу інвалідності, а відсотки втрати працездатності, встановлені йому за сукупністю двох травм згідно п. 2.13.5 Порядку та Критеріїв встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України 5 червня 2012 року № 420 (далі - Порядок), необхідні обмеження в праці хворим, які не підлягають інвалідності, надає ЛКК за місцем лікування.

Позивач зазначав, що з вказаною відповіддю він не погоджується, оскільки рішення обласної МСЕК та відповідь ЛКК суперечать один одному.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсним відповідь ЛКК, яка суперечить рішенню обласної МСЕК про встановлення йому відповідно до п. 2.13.5 Порядку 10 % втрати професійної працездатності по травмі 1995 року та 20 % втрати професійної працездатності по травмі 1997 року та визнати його здатність до виконання професійної праці за посадою волочильника дроту з помірним або незначним зниженням складності робіт та зі зменшеним обсягом виконуваної роботи; або ж визнати недійсним рішення обласної МСЕК про встановлення йому відсотків втрати професійної працездатності відповідно до п. 2.13.5 Порядку, яке суперечить відповіді ЛКК про те, що він не може у звичайних або спеціально створених виробничих умовах виконувати професійну працю за посадою волочильника дроту з помірним або незначним зниженням складності робіт та із зменшеним обсягом виконуваної роботи, та керуючись законами України встановити йому більш високий відсоток стійкої втрати професійної працездатності відповідно до п. 2.13.3 цього Порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що оспорювані позивачем документи, а саме: надана на запит суду у ході розгляду іншої справи відповідь від 8 квітня 2013 року за підписом головного лікаря ОСОБА_5 від імені ЛКК та рішення обласної МСЕК від 16 січня 2014 року, не суперечать й не містять невідповідностей один одному, оскільки видані в межах повноважень і компетенції кожної установи, та ці відповіді не встановлюють нових обставин, які б були підставою для призначення позивачу групи інвалідності, а оцінювались судом при розгляді іншої справи.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, судові рішення є законними і обгрунтованими й підстав для їх скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 4 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.П. Штелик