У Х В А Л А

8 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М.,

Гуменюка В.І., Лященко Н.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 9 листопада 2015 року позов задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 22 червня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2016 року рішення районного суду скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення апеляційного суду залишено без змін.

21 вересня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним в постанові Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 87, 88 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Постанова №1172), пунктів 283, 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція).

На підтвердження зазначених підстав для перегляду судового рішення заявник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2013 року, 12 лютого, 26 березня, 14 травня 2014 року, в яких, на його думку, по-іншому застосовані зазначені норми матеріального права та постанову Верховного Суду України від 11 березня 2016 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції, відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, погодився з висновком апеляційного суду, який, установивши, що кредитор надав нотаріусу всі передбачені пунктом 1 Постанови №1172 документи, що підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором та належне направлення й отримання боржником письмової вимоги про усунення порушень, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Натомість у наданій для порівняння ухвалі від 23 січня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком районного суду про задоволення позову про визнання виконавчого напису нотаріусу таким, що не підлягає виконанню, який, установивши, що зазначений напис нотаріусом вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції, зокрема без отримання документів, які підтверджують суму заборгованості та її безспірність, дійшов висновку про задоволення позову.

В ухвалі від 12 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову, оскільки Законом України «Про нотаріат» та Інструкцією передбачено, що під час вчинення виконавчого напису нотаріус зобов'язаний встановити не тільки безспірність заборгованості за кредитом, а й суму заборгованості з метою захисту прав боржника.

Отже, надані заявником для порівняння судові рішення не вказують на неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, оскільки висновки, зазначені у цих судових рішеннях та в ухвалі, про перегляд якої подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах, встановлених судами.

Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2014 року та 26 березня 2016 року не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справи на новий розгляд до суду першої та апеляційної інстанцій з передбаченої статтею 338 ЦПК України підстави з порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справ.

В постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року, яка надана заявником для порівняння, міститься правовий висновок про те, що нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість на підставі документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. Перелік таких документів встановлюється Кабінетом Міністрів України. Та обставина, що на час вчинення виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за спірним кредитними договором, спростовує висновок суду про безспірність заборгованості боржника.

Отже, порівняння змісту постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали, яку заявник просить переглянути, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах зазначених заявницею норм матеріального права.

Крім того, Верховний Суд України вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм матеріального права у подібних правовідносинах, зокрема в постанові від 20 травня 2015 року в справі № 6-158цс15 міститься правовий висновок про те, що відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Пунктом 286 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи надано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Отже, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, що підтверджує безспірність заборгованості.

За таких обставин, вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський Володимир Анатолійович, відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівської області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко