РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року Дзержинський районний суд м.Харкова у складі:

головуючого судді - Наумової С.М.,

секретаря - Токарєвої С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні вприміщенні Дзержинського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 банк розвитку» до приватної виробничо-комерційноїфірми «Стройснабсервіс», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 банк розвитку» звернувся до суду з позовом до приватної виробничо-комерційноїфірми «Стройснабсервіс», ОСОБА_2 про стягнення солідарно з Приватної виробничо-комерційної фірми (код 31149006) та ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_1) на користь ПАТ «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» (МФО 380719, ) заборгованість за кредитним договором №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року у розмірі 279166,78 грн, який в ході судового розгляду уточнив та просив стягнути з відповідачів 159 509,26 грн

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ПВКФ «Стройснабсервіс» в судовому засіданні заперечував проти позові , надав письмові пояснення та просив у задоволені позову відмовити.

Суд вислухавши пояснення сторін , дослідивши матеріали справи , прийшов до наступного.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону.

Частиною 1 ст. 530 ЦКУ встановлено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судом встановлено :

Позивач зазначив, що 23.02.2012 року між ПАТ «ОСОБА_1 банк розвитку» та Приватною виробничо комерційною фірмою «Стройснабсервіс» було укладено кредитний договір №MKLVU1.25406.005, відповідно до якого позивач надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах визначених договором.

Відповідно до умов договору кредит надавався у розмірі 850000,00 грн. на умовах повернення до 22.11.2015 року, при цьому процентна ставка за користування кредитом складала 21%.

Пунктом 2.5. кредитного договору було передбачено графік погашення заборгованості по кредиту, відповідно до якого відповідач 1 повинен був сплачувати на користь позивача визначену графіком суму коштів.

04.04.2013 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року, відповідно до якої було збільшено розмір кредитних коштів до 1000000,00 грн., збільшено термін повернення кредитних коштів до 03.04.2016 року та встановлено новий графік погашення заборгованості.

27.02.2014 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору № MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року, відповідно до цієї угоди було збільшено відсоткову ставку за користування кредитними коштами до 22% річних, також було встановлено новий графік погашення заборгованості по кредитному договору.

В забезпечення належного виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ "ВБР"та ОСОБА_2 23.02.2012 р. укладено Договір поруки №РХ029031.17438.002, згідно п.1 якого, поручитель - ОСОБА_2 поручився перед ПАТ "ВБР"завиконання позичальником - Приватною виробничо-комерційною фірмою "СТРОЙСНАБСЕРВІС"зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до п.5. договору поруки поручитель прийняв на себе відповідальність перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання позичальником будь-якого зобов'язання за кредитним договором, позичальниктапоручитель прийнялина себе відповідальність перед банком як солідарні боржники.

Позивач вказував, що відповідач не виконує свої зобовязання у звязку з чим, згідно розрахунку, станом на дату звернення позивача до суду 17.08.2015 року заборгованість відповідача становила 279166,78 грн. Згодом 13.07.2016 року позивач у звязку зі сплатою на його користь коштів відповідачем зменшив власні позовні вимоги до суми 159 509,26 грн.

Відповідач 1 з позовом не погодився та 16.11.2015 року надав заперечення, а 15.07.2016 року додаткові заперечення, в яких зазначив, що заборгованість відповідача 1 перед позивачем ніколи не була більшою, ніж це передбачалося графіком, викладеним в додатковій угоді №2.

Також відповідач 1 пояснив, що 28.11.2014 року він, шляхом використання системи «Клієнт-банк», здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 186111,06 грн., в рахунок погашення боргу за кредитним договором №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року в ПАТ «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» та цього ж дня за допомогою системи «Клієнт-банк» відповідач 1 отримав квитанцію на підтвердження здійснення банківської операції по перерахуванню грошових коштів. У відповідності до виписки системи клієнт-банк, сформованої 02.12.2014 року залишок грошових коштів на поточному рахунку станом на кінець операційного часу 28.11.2014 року склав 553,90 грн. Проте, згодом, 02.12.2014 року перераховані кошти знову зявились на його поточному рахунку. Від співробітників банку відповідач 1 дізнався, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 27.11.2014 року №743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 27.11.2014 року №132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» (далі ПАТ «ВБР»), , МФО 380719, місцезнаходження: вул.Вячеслава Чорновола, 25, м.Київ, 01135. Також співробітники банку повідомили, що, відповідно, перераховані грошові кошти в погашення кредиту не зараховані, у зв'язку з чим кредит у відповідній частині не є погашеним, а грошові кошти повернуті на поточний рахунок та там заблоковані.

Після цього відповідач 1 неодноразово у письмовій формі звертався до позивача, вказуючи про те, що він належним чином здійснив все від нього залежне для належного та своєчасного виконання власних кредитних зобовязань, а також про те, що він підтверджує можливість належним чином виконати й решту його зобовязань за кредитним договором, але тільки після того, як відповідач 1 зможе належним чином прийняти отримане. На це позивач йому повідомляв, що всі його дії зумовлені фактом запровадження тимчасової адміністрації та що іншим чином його працівники діяти не можуть, виходячи з вимог банківського законодавства та вимог регулятора.

Після того, як позивач погодився направити отримані від відповідача 1 грошові кошти на погашення зобовязань за кредитним договором здійснити відповідач 1 продовжив зі свого боку виконання власних договірних зобовязань, а саме 30 травня 2016 року відповідач 1 платіжним дорученням №232 перерахував 186111,06 грн. (остаточну суму заборгованості по кредитному договору №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року) чим здійснив повне погашення суми основного боргу за відповідним договором. Окрім того, відповідач 1 сплатив відсотки, у розмірі, встановленому кредитним догвором за період користування грошовими коштами (з 28.11.14 р. по 30.05.16 р.), зокрема платіжним дорученням №235 від 30.05.16 р. було перераховано ще 68809,47 грн. в якості остаточного погашення відсотків за користування кредитними коштами.

Таким чином, відповідач 1 вважає, що здійснив повне погашення заборгованості по кредитному договору № MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року, як суми основного боргу так і відсотків за користування кредитними коштами.

Слід окремо зазначити, що сторони в цілому повністю підтверджують факти, що ними викладаються, також ці факти підтверджуються письмовими доказами, що є в матеріалах справи. Проте, наявність неврегульованих (спірних) відносин повязана з тим, що позивач не визнає часткового погашеня суми боргу, яке зробив відповідач 1 ще 28.11.2014 р., та враховував у своєму бухгалтерському обліку відповідну суму, як суму боргу, строк повернення якого сплив, здійснював додаткові нарахування на цю суму, у звязку з чим заборгованість відповідача 1 постійно збільшувалась, в тому числі й на протязі розгляду цієї справи.

Дослідивши надані докази у їх сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, зважаючи на наступне.

23.02.2012 року між позивачем та відповідачем 1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти, на умовах визначених договором.

Відповідно до умов договору кредит надавався у розмірі 850000,00 грн. на умовах повернення до 22.11.2015 року, при цьому процентна ставка за користування кредитом складала 21%.

Пунктом 2.5. кредитного договору було передбачено графік погашення заборгованості по кредиту, відповідно до якого відповідач 1 повинен був сплачувати на користь позивача визначену графіком суму коштів.

До 28.11.2014 року відповідач 1 не мав простроченої заборгованості за кредитом відповідно до графіку погашення заборгованості по кредиту, який є невідємною частиною кредитного договору про що представник позивача не заперечував.

27.11.2014 року на підставі постанови Правління Національного банку України №743 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення року №132 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВБР», згідно з яким з 28.11.2014 року було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» (далі ПАТ «ВБР»), , МФО 380719, місцезнаходження: вул.Вячеслава Чорновола, 25, м.Київ, 01135.

28.11.2014 року відповідач 1 шляхом використання системи «Клієнт-банк» здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 186111,06 грн., в рахунок погашення боргу за кредитним договором №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року в ПАТ «ОСОБА_1 РОЗВИТКУ» доказом чого є копія витягу з системи. Факт направлення позивачеві відповідачем відповідного платіжного доручення позивачем не спростовано, але позивач вказує про наявність обєктивних перешкод для виконання доручення клієнта. Також позивач не спростовує й того факту, що з моменту направлення на адресу банка платіжного доручення в погашення суми кредиту за допомогою програми клієнт-банк (28.11.2014 р.) відповідач 1 не мав можливості якимось чином на власний розсуд розпорядитися тією сумою, що була повернута на його рахунок, з причин, що від нього не залежать. Такі причини, напроти, залежать від попередньої діяльності самого позивача, оскільки суду не доведено, що введення тимчасової адміністрації в банківській установі було наслідком порушення відповідачем 1 його договірних зобовязань перед кредитором.

Після зарахування позивачем суми платежу 186111,06 грн. 24.11.2014 р. в рахунок погашення його заборгованості перед кредитором, 30.05.2016 року відповідач 1 платіжним дорученням №232 перерахував 186111,06 грн. - решту основного боргуза кредитним договором №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року,та цього ж 30.05.16 р. платіжним дорученням №235 перерахував 68809,47 грн. в якості оплати відсотків за кредитними коштами, що ним використовувалися у розмірі, що були встановлені кредитним договором, а отже суд приходить до висновку, що відповідач 1 не допустив зі свого боку порушення умов кредитного договору, надежним чином виконав власні договірні зобовязання, у звязку з чим жодних підстав для притягнення його до відповідальності за порушення цивільно-правового кредитного зобовязання немає.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання)».

Відповідно до ст.613 ЦК України, «кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.»

Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що неможливість позивача своєчасно отримати грошові кошти від відповідача 1 є простроченням кредитора, яке жодним чином не повязано з виконанням відповідачем 1 його зобовязань, а також, що станом на час винесення рішення відповідач 1 належним чином та у повному обсязі виконав власні договірні зобовязання, що виникли на підставі кредитного договору №MKLVU1.25406.005 від 23.02.2012 року, а отже підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10,11,60,209,212-218 ЦПК України, ст. ст. 526, 536,610,613, 545 ЦК України суд,

В И Р І Ш И В

Позов Публічного Акціонерного Товариства «ОСОБА_1 банк розвитку» до Приватної виробничо-комерційної фірми «Стройснабсервіс» , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 159 509,26 грн від 23 лютого 2012 року за № MKLVU1/25406/005 - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Суддя С.М. Наумова.