Провадження № 2/201/2986/2016р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

26 жовтня 2016р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Ткаченко Н.В.

при секретарі Габрінець І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та суму індексації по заробітній платі,

В С Т А Н О В И В:

21.09.2016р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до КП «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та суму індексації по заробітній платі (а.с. № 2 - 4).

В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на те, що вона наказом від 01.07.2008р. № 163-к КП «Південукргеологія» була прийнята на посаду провідного гідрогеолога. Наказом відповідача № 28-к від 18.03.2015р. позивачку було звільнено з 23.03.2015р. з вказаної посади за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується довідкою № 1/09-15 від 12.09.2016р. Згідно довідки відповідача № 133-10/1 від 12.09.2016р. з червня 2014р. по квітень 2015р. заборгованість по заробітній платі перед позивачкою становить 32911,20 грн., які позивачка і просить стягнути з відповідача на її користь. Окрім цього, позивачка вважає, що відповідач також має сплатити їй середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 44733,63 грн. та суму індексації заробітної плати за період з квітня 2015р. по жовтень 2016р. в розмірі 31988,58 грн.

Позивачка та її представник ОСОБА_2 (діє на підставі договору про надання правової допомоги № 31 від 20.09.2016р. а.с. № 8) не зявилися, 26.10.2016р. надали до суду спільне клопотання, в якому просили розглянути справу без їх участі, за правилами ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Крім того, зазначили, що відповідачем було виплачено позивачці частину заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 2415,23 грн. Позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, з урахування часткового погашення заборгованості відповідачем у добровільному порядку. Проти заочного розгляду справи не заперечували (а.с. № 26 27).

Представник відповідача в судові засідання 12.10.2016р. та 26.10.2016р. повторно не зявився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України (а.с. № 21, 25), про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування.

Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У звязку з чим суд, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

На підставі ч. 2 ст. ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 01.07.2008р. № 163-к КП «Південукргеологія» була прийнята на посаду провідного гідрогеолога. Наказом відповідача № 28-к від 18.03.2015р. позивачку було звільнено з 23.03.2015р. з вказаної посади за власним бажанням, у звязку з виходом на пенсію, згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується довідкою № 1/09-15 від 12.09.2016р. (а.с. № 5).

Згідно довідки відповідача № 133-10/1 від 12.09.2016р. заборгованість по заробітній платі перед позивачкою за період з червня 2014р. по квітень 2015р. становить 32911,20 грн. (а.с. № 6).

Відповідно до банківської виписки, виданої 17.10.2016р. ПАТ «ОСОБА_3 Аваль», у вересні 2016р. на рахунок позивача відповідачем були перераховані грошові кошти в розмірі 2415,23 грн., в рахунок погашення наявної суми заборгованості по виплаті заробітної плати (а.с. № 27).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, про день, час та місце розгляду якої був повідомлений належним чином, заперечення на позовну заяву суду не надав, також не надав жодних доказів на підтвердження погашення заборгованості по сплаті заробітної плати позивачу.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно з вимогами ч. 7 ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 1 та 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної ним роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як було встановлено судом та підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, відповідач, у порушення вимог ст. 116 КЗпП України, не розрахувався з позивачкою та не виплатив їй нараховану заробітну плату за період з червня 2014р. по березень 2015р. (включно) на загальну суму 30495,97 грн. (з урахуванням часткового погашення заборгованості відповідачем у вересні 2016р. дивись заяву від 26.10.2016р. про зменшення позовних вимог а.с. № 26-27).

Вимоги працівника про стягнення належної йому заробітної плати в судовому порядку відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежені будь-яким строком, тому суд задовольняє позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014р. по березень 2015р. в розмірі 30 495 грн.97коп.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з КП «Південукргеологія» на її користь середнього заробітку за період затримки виплати заробітної плати з дня звільнення по день розгляду справи судом в розмірі 44733,63 грн., то в цій частині позовних вимог їй слід відмовити в повному обсязі.

Так, відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Між тим, ч. 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Такі самі висновки містить і п. п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. „Про практику застосування судами законодавства про працю, де зазначено, що суди мають враховувати, що у справах про оплату праці діє тримісячний строк звернення із заявою до КТС або безпосередньо до суду, який обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (статті 225, 233 КЗпП), і відповідно до цього з'ясовувати зазначену дату. Десятиденний строк на оскарження рішення КТС обчислюється з дня вручення виписки з протоколу засідання комісії чи копії рішення.

Вирішуючи питання про поважність причини пропуску строку позовної давності позивачем, суд виходив з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для позивача на звернення до суду.

Позивачкою жодних доказів про наявність причин, пов'язаних з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для подання позову до суду в межах встановленого законодавством 3-місячного строку надано не було.

Отже, суд не находить підстав для поновлення ОСОБА_1 пропущеного строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації втрати частини зарплати у звязку з затримкою термінів її виплати.

Разом із тим статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23.04.1999р. № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 01.01.1998р., якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1.

Вирішуючи питання про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суму індексації заробітної плати за період з квітня 2015р. по жовтень 2016р. в розмірі 31 988 грн.58коп., суд вважає за можливе заявлені позовні вимоги в цій частині задовольнити, оскільки останні є законними та обґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

На підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає за необхідне рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивачки суми середньої заробітної плати за один місяць в розмірі 2170 грн. 90 коп. (зарплата за два місяця, що передували місяцю звільнення: 2) допустити до негайного виконання (а.с. № 6).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка за законом при подачі позову була звільнена від сплати судового збору, її позовні вимоги задоволено частково, суд вважає, що судовий збір за частину позовних вимог, яка є задоволеною, слід стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 551 грн. 20 коп. (мінімальний розмір судового збору за цією категорією позову).

Що стосується тієї частини позовних вимог, в задоволені яких позивачці відмовлено, то суд вважає за можливе віднести ці витрати за рахунок держави.

Крім того, суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки щодо стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., оскільки останні повністю підтверджені стороною позивачки (договір про надання правової допомоги від 20.09.2016р., розрахунок від 20.09.2016р., квитанція від 20.09.2016р., рахунок від 20.09.2016р., акт виконаних робіт від 20.09.2016р. (а.с. № 8, 14 17)).

На підставі вищевикладеного, керуючись п. 25 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999р. „Про практику застосування судами законодавства про працю, ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, ч.4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213, 214, 215, ч. 1 ст. 224, п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Південукргеологія» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку та суму індексації по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з червня 2014р. по березень 2015р. (включно) в розмірі 30 495 грн. 97 коп. (тридцять тисяч чотириста девяносто пять грн. 97 коп.).

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 суму індексації заробітної плати за період з квітня 2015р. по жовтень 2016р. в розмірі 31 988 грн. 58 коп. (тридцять одна тисяча девятсот вісімдесят вісім грн. 58 коп.).

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» в доход держави судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

Стягнути з Казенного підприємства «Південукргеологія» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу 500 грн.

Рішення суд у в межах стягнення заробітної плати за один місяць у розмірі 2170 грн. 90 коп. допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя Н.В.Ткаченко