печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогами до Національного банку України і просить скасувати наказ Національного банку України від 13.07.2016р. №3060-к про звільнення ОСОБА_1, поновити ОСОБА_1 на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України з 14.07.2016р., стягнути з Національного банку України середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 26 772,85грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач проводячи звільнення позивача порушив вимоги чинного законодавства, чим порушив гарантовані права позивача, оскільки не попередив про наступне вивільненні за два місяці, не запропоновував наявних вакантних посад відповідно до професії та кваліфікації позивача, не врахував переважного права наявного у позивача на залишенні на роботі.

Під час судового розгляду позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали вимоги, просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, посилаючись на те, що звільнення відбулось з дотриманням встановленого порядку. Так, представник посилався на те, що Музей грошей, в якому позивач працювала, було виключено із структури НБУ і скорочено штат та чисельність його працівників. При цьому відповідач, враховуючи раніше вжите попередження про вивільнення, запропонував позивачу наявні вакантні посади, від яких позивач відмовилась.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, дослідивши письмові докази надані сторонами, суд прийшов до наступного висновку.

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала головним експертом Музею грошей Національного банку України з 18.04.2005р. по 10.08.2015р.

10.06.2015р. позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням штату працівників.

10.08.2015р. позивача було звільнено у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників згідно п1 ст.40 КЗпП України .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26.01.2016р. та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20.04.2016р. позивача було поновлено на займаній посаді з 11.08.2015р.

13.07.2016р. позивачу було запропоновано шляхом доповнення до попередження про вивільнення від 10.06.2015р. переведення на такі вакантні посади:

1) прибиральника службових приміщень Комплексу харчування Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України;

2) інспектора відділу опрацювання документів управління організації документування управлінської інформації Департаменту забезпечення діяльності Національного банку України, від яких позивач відмовилась.

13.07.2016, наказом № 3060-к позивача було звільнено за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Також під час судового розгляду встановлено, що постановою Правління НБУ від 20 листопада 2014 року №735 «Про внесення змін до структури Національного банку України» та наказом НБУ від 24.11.2014р. №2035-к «Про скорочення штату працівників окремих підрозділів Національного банку України» виключено із структури Музей грошей Національного банку України і скорочено штат та чисельність його працівників.

Вирішуючи даний спір слід виходити з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення працівника за ініціативою роботодавця у зв'язку із скороченням штату та чисельності працівників допускається лише у випадку, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати: чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 19.05.2015 , власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, у період з 26.01.2016 (дата поновлення на роботі рішенням суду) по 13.07.2016 (дата звільнення), Національним банком України було прийнято на роботу 291 працівника, з них - менеджера з музейно-освітніх проектів, керівника проектів та програм, заступник начальника відділу, головних та провідних фахівців, фахівців 2 категорії управління інформації та громадських комунікацій .

Крім того, у зазначений період у системі Національного банку було переведено 367 працівників, у тому числі, на посади фахівців, спеціалістів та референтів .

За станом на 01.03.2016 у Національному банку були вакантні 69 посад, за станом на 01.04.2016 - 71, за станом на 26.04.2016 - 64, за станом на 01.06.2016 - 44, за станом на 21.06.2016 - 54, за станом на 07.07.2016 - 36, у тому числі, фахівців, спеціалістів, диспетчерів. Тимчасово вакантними (у зв'язку із перебуванням працівника у відпустці по догляду за дитиною) у цей період були посади спеціалістів, фахівців, бібліотекаря.

Згідно з ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Законодавство України про працю, у тому числі, КЗпП України не передбачають такого інституту як "доповнення до попередження про звільнення".

Поновлюючи позивача ОСОБА_1 на роботі Печерський районний суд м. Києва у своєму рішення, а також Апеляційний суд м. Києва у рішенні від 20 квітня 2016 року вказували на те, що при звільненні позивача з роботи відповідач не врахував те, що ОСОБА_1 більше десяти років працює на посаді головного експерта Музею, має науковий ступінь - кандидат історичних наук зі спеціальності історія України та проходила навчання за програмою підвищення кваліфікації працівників системи Національного банку України та є особою, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

В порушення вимог чинного законодавства відповідач не попередив позивача про наступне вивільненні не пізніше ніж за два місяці, не запропонував усіх наявних вакантних посад, які позивач може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Проте, позивача було звільнено в день відмови від переведення на іншу посаду - 13.07.2016, без дотримання передбаченого законом терміну попередження про наступне звільнення.

Згідно з ст. 42-1 КЗпП України, працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації.

Враховуючи, що Національним банком у 2016 проводилось прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації (наприклад, менеджерів з музейно-освітніх проектів, керівника проектів та програм, заступника начальника відділу, головних та провідних фахівців, фахівців 2 категорії управління інформації та громадських комунікацій), слід визнати обґрунтованими доводи позивача про те, що її переважне право на залишенні на роботі порушено Національним банком України.

Підставою звільнення у Наказі визначено постанову Правління Національного банку України від 20.11.2014 № 735 (далі - Постанова № 735).

Відповідно до п.1, 3 Постанови № 735, Музей грошей Національного банку України (далі - Музей) виключено з структури Національного банку.

Водночас, новоствореному Департаменту з корпоративних питань Національного банку України передано усі функції, які виконував Музей.

П. 8 Постанови № 735 передбачено, що працівники Музею забезпечують виконання повноважень та посадових обов'язків до завершення процедури скорочення штату та зарахування на інші посади.

Отже, Постановою № 735 передбачене обов'язкове та безальтернативне переведення працівників Музею на інші посади та не передбачено можливість фактичного вивільнення таких працівників. При цьому як стверджує позивача Музей грошей продовжує виконання зазначених вище функцій у повному обсязі, активно проводить екскурсійну та виставкову діяльність. Підрозділом, відповідальним за управління експозиціями, є Управління інформації та громадських комунікацій .

Відповідно до ч. 2 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, у тому числі, працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації та іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

В даному випадку вирішуючи питання про звільнення позивача відповідачем не враховано обставини, які стали підставою для поновлення на раніше займаній посаді, зокрема те, що позивач : є єдиним працівником із профільною освітою та практичним досвідом музейної роботи, необхідним для виконання завдань та функцій Музею; є кандидатом історичних наук зі спеціальності "Історія України"; більше 10 років працювала на посаді головного експерта Музею, маю заохочення;є автором публікацій у періодичних виданнях, творчих розробок, була єдиним представником Музею у засобах масової інформації; підвищувала кваліфікацію за програмою підвищення кваліфікації працівників Національного банку.

Безперервний стаж роботи позивача у Музеї грошей становить більше 10 років. Згідно з посвідченням № 037497 від 09.12.1992, позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2).

П.7 ч. 1 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи" передбачено переважне право залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і прані для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 2), в тому числі при ліквідації, реорганізації або перепрофілюванні підприємства, установи, організації, скороченні чисельності або штату працівників, а також на працевлаштування. їм також гарантується працевлаштування з урахуванням їх побажань або можливість навчання нових професій (спеціальностей) із збереженням у встановленому порядку середньої заробітної плати за останнім місцем роботи за весь період перепідготовки, але не більше одного року.

Таким чином, на позивача поширюються виключні гарантії, передбачені п.7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», з боку власників підприємств чи уповноважених ними органів для осіб, віднесених до категорії 1, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, а тому її звільнення без вжиття заходів щодо працевлаштування свідчить про порушення встановленого порядку звільнення.

В даному випадку відповідач вирішуючи питання про скорочення чисельності не звернув увагу на те, що позивач має зазначені переваги, не запропонував їй роботу, яка була наявна в НБУ у зв'язку з створенням нових департаментів, до штату якого були прийняті особи, які не перебували з відповідачем у трудових відносинах.

Суд враховує правову позицію висловлену ВСУ у справі за № 6-40цс15, зокрема «Частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частинами першою та третьою статті 492 цього Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Вжиття роботодавцем заходів для працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України не є обов'язком роботодавця.»

В даному випадку слід прийти до переконання про те що відповідач не дотримався обов'язку визначеного ч2 ст. 40 КЗпП України, що є підставою для поновлення позивача на раніше займаній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід визнати вірним розрахунок складений позивачем, де середньоденна заробітна плата позивача складає 411, 89грн. та 65 днів вимушеного прогулу, а отже середній заробіток складає 26 772,85грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 40,42,47,49-2,232,233,235 КЗпП України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215, 367 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги задовольнити . Поновити ОСОБА_1 на посаді головного експерта Музею грошей Національного банку України з 14 липня 2016 року.

Стягнути з Національного банку України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 26 772,85грн.

Стягнути з Національного банку України в дохід держави судовий збір в розмірі 1102,40грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньного заробітку за один місяць в розмірі 7 825,91грн. допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Цокол Л.І.