Ухвала

іменем україни

07 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Умнової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до підприємства комунальної власності області «Фармація», третя особа - профспілковий комітет підприємства комунальної власності області «Фармація», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до підприємства комунальної власності області «Фармація» (далі - ПКВО «Фармація»), у якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ директора ПКВО «Фармація» від 12 грудня 2014 року № 1176-К про його звільнення, поновити його на роботі на посаді заступника директора з економіки підприємства комунальної власності «Фармація», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15 922 грн 14 коп.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 22 липня 2014 року він був прийнятий на роботу до приватного підприємства комунальної власності області «Фармація» на посаду заступника директора з економіки ПКВО «Фармація».

Наказом директора ПКВО «Фармація» від 12 грудня 2014 року його було звільнено із займаної посади за прогул згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки воно було проведено з порушенням вимог трудового законодавства, а саме положень ст. 149 КЗпП України, у зв'язку із чим просив суд позов задовольнити.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 22 липня 2014 року ОСОБА_3 працював на посаді заступника директора з економіки ПКВО «Фармація».

Згідно з наказом від 12 грудня 2014 року № 1176-К його було звільнено з посади заступника директора з економіки ПКВО «Фармація» за п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Підставами для звільнення ОСОБА_3 стала його відсутність на роботі без поважних причин протягом робочого дня 11 грудня 2014 року.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судами попередніх інстанцій, 11 грудня 2014 року працівниками ПКВО «Фармація» було складено три акти про відсутність ОСОБА_3 на робочому місці 11 грудня 2014 року з 8.30 год. до 9.00 год., з 8. 30 год. до 12.30 год., та з 8.30 год. до 16.55 год.

12 грудня 2014 року адміністрація ПКВО «Фармація» звернулася до профспілкового комітету за наданням згоди на звільнення ОСОБА_3 з роботи за прогул.

Рішенням профспілкового комітету ПКВО «Фармація» від 12 грудня 2014 року, на якому був присутнім ОСОБА_3, надано згоду на його звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Як слідує з пояснень осіб, які брали участь у справі, протоколу профспілкового комітету від 12 грудня 2014 року, на підтвердження поважності причин відсутності на роботі 11 грудня 2014 року ОСОБА_3 послався на те, що з 08 грудня 2014 року він знаходився на лікарняному та вважав, що йому необхідно приступити до роботи 12 грудня 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі доказів, що належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), виходив з того, що звільнення ОСОБА_3 з роботи відбулося із дотриманням норм трудового законодавства, оскільки згідно з листком непрацездатності, він дійсно знаходився на лікарняному з 08 грудня 2014 року по 10 грудня 2014 року та мав стати до роботи з 11 грудня 2014 року.

Колегія суддів вважає вказані висновки судів законними і обґрунтованими.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України підставою для розірвання трудового договору може бути прогул без поважних причин, яким є в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільним використанням без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Як вбачається із довідки, виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги № 1 Комунального закладу Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 11 грудня 2014 року з 12.00 год. по 16.00 год. перебував на прийомі у лікаря-терапевта, проте доказів про поважність причин відсутності на роботі з 8.30 год. по 12.00 год. та з 16.00 год. по 17.00 год. 11 грудня 2014 року він не надав, про причини відсутності на роботі не повідомив.

Крім того, вказана довідка рекомендацій щодо звільнення його від роботи 11 грудня 2014 року не містить.

За таких обставин, суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про її відхилення та залишення без змін рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2015 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 21 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова