Провадження №2/523/1698/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2016 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді - Виноградової Н.В.,

при секретарі судового засідання - Булгаковій Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про зобовязання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, в якій просила договір позики, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№936, укладений між ОСОБА_1орівною та ОСОБА_2 розірвати; Зобовязати ОСОБА_2 прийняти від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті, станом на 27.06.2013 року складає 18 480 доларів США; Договір іпотеки, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 28 липня 2012 року за р.№938 від 28 липня 2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнати припиненим - після прийняття ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики; Встановити порядок виконання рішення, визначивши, що це рішення у разі його виконання є підставою для виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про арешт предмету іпотеки.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки,що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28 липня 2012 року.

У відповідності до п.5 вищевказаного договору, ОСОБА_1 зобов'язалась на вимогу ОСОБА_2 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно графіку.

У забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором позики 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлові приміщення загальною площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: м.Одеса, вул. Ген. Бочарова, буд. 6.

Станом на 26.05.2013 року, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в цілому було передано грошову суму еквівалентну 3 960 доларів США, та залишилось невиконаними грошові зобовязання на суму еквівалентну 18 480 доларів США.

27.06.2013 року ОСОБА_1 намагалась повернути ОСОБА_2 залишок заборгованості у розмірі 147710 гривень 64 копійки, що в еквіваленті складало 18 480 доларів США, однак остання відмовилась, посилаючись на те, що їй вигідніше не приймати від неї грошові кошти та забрати предмет Іпотеки.

В період з 27.06.2013 року по теперішній час ОСОБА_2 відмовляєтьсяприймати грошові кошти.

Згодом позивачем було збільшено позовні вимоги, а саме заявлено додаткову вимогу: визнати заяву ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_3 грошової суми в розмірі 22 400 дол. США в рахунок повного погашення зобовязань ОСОБА_1 за договором позикипосвідченим 28.07.2012р.приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4 - недійсним.

Ухвалою суду від 25.09.2015 р. було обєднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про зобовязання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими, та позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення боргу.

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтував тим, що 19.02.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22 440 дол. США в рахунок повного виконання ОСОБА_3 зобовязань ОСОБА_1 за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012 р. ОСОБА_2, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 19.02.2015р., в реєстрі № 254. З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р., став ОСОБА_3, до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідач не виконав свої зобовязання, загальна сума заборгованості за договором позики від 28.07.2012 р. станом на 27.08.2015 р. перед ОСОБА_3, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1, становить 781 313,73 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 468 975,43 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 27.08.2015 р. по курсу НБУ 2131,7065 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 41 230,79 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 271 107,51 грн.

Згодом адвокатом ОСОБА_3 було надано заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просив стягнути з відповідачки ОСОБА_1 борг у розмірі 1064742,92 грн., що включає в себе: основний борг у розмірі 554433,13 грн. (еквівалент 22 000 доларів США станом на 23.05.2016 р. по курсу НБУ 2520,1506 грн. за 100 доларів США); штраф, передбачений п. 8 Договору позики, у розмірі 44562,33 грн.; пеня, передбачена п. 8 Договору позики, у розмірі 465747,46 грн.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на тому, щоб у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

Адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні зазначені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх, заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1

ОСОБА_2 до суду не зявилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про що в матеріалах справи є належні докази, до суду повернувся конверт з позначкою «за зазначеною адресою не проживає».

Відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню за наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 передала ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 196947 гривень 52 копійки, що в еквіваленті складало 24640 доларів США, за курсом НБУ станом на 28 липня 2012 року.

У відповідності до п.5 вищевказаного договору, ОСОБА_1 зобов'язалась на вимогу ОСОБА_2 сплачувати боргову суму, що в еквіваленті складає 24 640 доларів США згідно графіку:

-суму еквівалентну 440 доларів США з 28 серпня по 30 серпня 2012 року;

-суму еквівалентну 440 доларів США з 28 вересня по 30 вересня 2012 року;

-суму еквівалентну 440 доларів США з 28 жовтня по 30 жовтня 2012 року;

-суму еквівалентну 440 доларів США з 28 листопада по 30 листопада 2012 року;

-суму еквівалентну 440 доларів США з 28 грудня по 30 грудня 2012 року;

-суму еквівалентну 22 440 доларів США до 30 січня 2013 року.

У забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним договором позики 28 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, у відповідності до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку нежитлові приміщення, загальною площею 39,4 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ген. Бочарова, буд. 6.

Згідно наданих копій розписок ОСОБА_1 передавала ОСОБА_2 наступні грошові суми:

27.08.2012 року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

27.08.2012року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

25.09.2012 року грошову суму у розмірі 3582 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

26.10.2012року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

26.12.2012року грошову суму у розмірі 3564 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

26.01.2013року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

26.02.2013року грошову суму у розмірі 3590 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

30.03.2013року грошову суму у розмірі 3586 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США;

26.05.2013року грошову суму у розмірі 3586 гривень, що в еквіваленті складало 440 доларів США.

Судом встановлено, що станом на 28.07.2013 року, ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики в цілому було передано грошову суму еквівалентну 2200 доларів США, та залишилось невиконаними грошових зобовязань на суму 22440 доларів США.

19.02.2015 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 22 440 дол. США в рахунок повного виконання ОСОБА_3 зобовязань ОСОБА_1 за договором позики, що підтверджується заявою первинного кредитора за договором позики від 28.07.2012р. ОСОБА_2, яка посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 19.02.2015р., в реєстрі № 254.

У судовому засіданні по даній справі, яке відбулося 18.11.2016 р. представником ОСОБА_1 було заявлено, що правочин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо передачі йому права вимоги у ОСОБА_1, є недійсним, у звязку із тим, що грошові кошти передавалися ОСОБА_3 ОСОБА_2 у іноземній валюті, а не у гривнях, як того передбачає ст. 533 ЦК України, а також не було дотримано вимог постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» щодо розрахунків на суму більше 150 000,00 грн.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов щодо переуступки права вимоги та передача прав первісного кредитора новому кредитору відбулася шляхом оформлення заяви ОСОБА_2, яка посвідчена 19.02.2015р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 і зареєстрована в реєстрі за №254, згідно до якої 19.02.2015 ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 22 440 доларів США в рахунок повного виконання ОСОБА_3 зобов'язань ОСОБА_1 за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 28.07.2012 за №936.

Відповідно до ст. 204 ЦПК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Укладений правочин щодо передачі права вимоги в судовому порядку визнаний недійсним не був, його недійсність прямо не встановлена законом, сторонами його дійсність не оскаржується.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.1 ст.193 ЦК України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Пре регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 533 ЦК України, на яку посилається представник ОСОБА_1, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Таким чином, варто розділяти валюту боргу та валюту платежу. Ст. 533 ЦК України стосується саме виконання договору, а не його укладання. Валюта боргу (тобто грошова одиниця, в якій обчислена сума зобов'язання), може бути будь-якою, а валюта платежу (тобто засіб погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання) з дотриманням вимог ст. 533 ЦК України.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах ВСУ від 2.07.2014 №6-79цс14, від 16.09.2015 №6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція ВСУ, яка висловлена в постановах від 4.07.2011 №3-62гс11, від 7.10.2014 №3-133гс14).

Таким чином, іноземна валюта може бути предметом договору позики, відступлення права вимоги, оскільки чинним законодавством України не забороняється мати у власності фізичним особам іноземну валюту та розпоряджатися нею, але з дотриманням правил, передбачених спеціальним законодавством. Це значить, що на договір позики, в якому міститься посилання на іноземну валюту, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях. При цьому, якщо договір позики між фізичними особами містить посилання на використання як предмета договору іноземної валюти, то порядок розрахунку має здійснюватися в грошовій одиниці України гривні.

Така правова позиція ВСУ закріплена у відповідних судових рішеннях (справи від 25.11.2009 №6-19596св07, від 2.06.2010 №6-14192св09 та ін. ). Крім того, така позиція ВСУ закріплена у роз'ясненнях, що містяться у п. 14 постанови його Пленуму від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», в якому зазначається, що оскільки ч. 1 ст. 192 ЦК визначає законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, грошову одиницю України гривню, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, грошову одиницю України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти (яка була предметом позики) в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення). Право ухвалювати рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті суд має право у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. З ст. 533 ЦК; Декрет КМУ № 15-93).

Окрім того, порушення вимог постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» відносно того, що розрахунки на суму більше 150 000,00 грн. проводяться шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесенням та/або перерахуванням коштів на поточні рахунки, не є підставою для визнання правочину недійсним, а лише тягне за собою адміністративну відповідальність. Відповідно до п. 1 даної постанови НБУ, встановлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень; фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150 000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень. Таким чином, на відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо відступлення права вимоги постанови Правління НБУ від 06.06.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» не поширюються.

Вищенаведене дає підстави стверджувати, що пояснення представника ОСОБА_1 щодо, нібито, порушення вимог законодавства при вираженні грошових зобовязань в іноземній валюті, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства.

Доказів того, що кредитор відмовляється отримувати від ОСОБА_1 грошові кошти в рахунок повернення позики, до суду надано не було.

Стосовно позову ОСОБА_3, суд вважає, що він підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою.

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 513 ЦК України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договором позики від 28 липня 2012 року не передбачено заборони зміни кредитора та не передбачено отримання згоди боржника на таку зміну. Окрім того, відповідних заборон не містить і законодавство України.

З урахуванням вищезазначеного, у відповідності до ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України фактично відбулася заміна кредитора за Договором позики від 28.07.2012 року та новим кредитором за даним договором позики, починаючи з 19.02.2015р. став ОСОБА_3, до якого перейшли усі права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Відповідно до ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (у тому числі грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 550 ЦК України передбачає, що право на неустойку виникає незалежно наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним чином виконанням зобов'язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою, штрафом, пенею є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 8 Договору позики передбачене наступне: «сторони домовилися, що позичальник повертає позику частинами. У випадку прострочення строків повернення чергової частини боргу відповідно до п.5 договору позичальник зобовязаний сплатити позикодавцю штраф у розмірі 12% від суми вказаної у п. 1 договору, до дня її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час її повернення позикодавцю з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а якщо така сума боргу не буде повернута протягом місяця після останнього дня прострочки платежу, то сторони передбачають встановлення пені від суми вказаної в п.1 договору в розмірі подвійної облікової ставки НБУ».

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 від 23.05.2016 року, сума боргу становить 554 433,13 грн. (еквівалент 22 000 доларів США), сума штрафу становить 44 562,33 грн., сума пені 465 747,46 грн. Станом на 23.05.2016 р. курс НБУ становить 2520.1506 грн. за 100 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача - ОСОБА_1 підлягають також стягненню на користь ОСОБА_3 понесений ним і документально підтверджений судовий збір у розмірі 3654 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про зобовязання вчинити певні дії та визнання договорів припиненими - відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення боргу - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 кредитором у зобовязаннях, що виникли за Договором позики від 28.11.2012р., укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 28.07.2012р., реєстровий № 936.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 5, кв. 15) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, б. 101/103, кв. 5) борг у розмірі 781313,73 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3654 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: