Справа № 151/1092/15-ц
Провадження № 2/151/20/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 року

Чечельницький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Моцного В.С.

при секретарі Сутовській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Чечельник Вінницької області позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 районний сектор ДМС України у Вінницькій області про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з позовом в суд до ОСОБА_2, ОСОБА_3 третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 районний сектор ДМС України у Вінницькій області про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням мотивуючи позов тим, що він на підставі договору дарування від 19 жовтня 1982 року є власником приватного жилого будинку розташованого по вул. Свердлова, 3 в смт. Чечельник Вінницької області. За вказаною адресою зареєстроване місце його проживання. Крім нього в даному будинку зареєстроване місце проживання ОСОБА_2, з якою перебував в шлюбі до 1996 року, а також її теперішнього чоловіка ОСОБА_3.

Через істотне погіршення стосунків з відповідачкою ОСОБА_2, приблизно у 1992 році він виїхав з свого місця реєстрації і проживання і з того часу там не проживає.

Шлюб з відповідачкою розірваний в 1996 році, але вона залишилася проживати в будинку.

На початку липня 2015 року, коли приїхав в смт. Чечельник йому стало відомо, що в його будинку постійно проживає його колишня дружина ОСОБА_2 з іншим чоловіком ОСОБА_3. Ніяких договірних стосунків, з часу розірвання шлюбу, відносно проживання в цьому будинку не укладалося, а навпаки за час користування відповідачкою разом з другим чоловіком ОСОБА_3 будинок був спотворений, були порушені елементи автентичної крівлі, замінені вікна, вчинено незаконні прибудови, які суттєво спотворили зовнішній вигляд.

На даний час він як власник будинку не може використовувати його, через проживання в ньому відповідачів, а виселетись добровільно відповідачі не бажають, тому вимушений звернутися до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов підтримав і пояснив, що з відповідачкою перебував у шлюбі і в 1982 році, батько подарував йому недобудований будинок, в якому був поступово зроблений ремонт і він там проживав разом з дружиною, відповідачкою по справі. З його згоди, як дружина, вона була зареєстрована в цьому будинку. Через погіршення стосунків він переїхав на інше місце проживання. Коли в 2015 році повернувся, побачив перебудований його будинок де в ньому замінені вікна, двері, перебудовано дах, заміненна огорожа, самовільно побудовані приміщення. Його недопускають в його ж власний будинок, в якому проживає його бувша дружина і її, на даний час чоловік, якого вона вселила без його дозволу. Просить задоволити позов і усунути перешкоди у здійснені права власності шляхом виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала і пояснила, що всесилася в будинок зі згоди позивача, поскільки на той час перебувала з ним в зареєстрованому шлюбі і разом виховували доньку. Десь в 1992 році позивач ОСОБА_1 виїхав, а вона з дочкою залишилися проживати в будинку, де вона і проживає до теперішнього часу. В 1996 році розірвала шлюб з відповідачем. За весь цей час вона дійсно ремонтувала, разом з відповідачем будинок в тому числі і поміняли дах, але це не погіршення, а покращення його стану. Про проведені ремонти, перебудови знала і мама позивача, яка незаперечувала здійснювати ці роботи. Все це робили, бо думали, що залишиться дочці відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 також позов не визнав і пояснив, що коли проживали разом з відповідачкою ОСОБА_2 в будинку, він не вникав, що це за будинок, який його статус, кому він належить. Позивача не було, і місце його знаходження не знав ніхто, у зв'язку з чим він судом був оголошений померлим. Його мама і всі родичі говорили, що будинок буде належати його доньці. Поскільки він жив однією сім'єю з його бувшою дружиною і дочкою, то відповідно докладав всі зусилля для покращення умов проживання. Було зроблено практино капітальний ремонт будинку і всіх будівель, які покращили. Він також матеріально утримував дочку позивача, забеспечував матеріально, допоміг здобути освіту. Він не претендує на будинок позивача і ніяких претензій матеріального характеру у нього немає бо всі кошти вкладені в будинок мали залишитися дочці позивача.

Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково по слідуючих обставинах.

Статею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіня, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений в його здійсненні.

Статею 391 передбачено захист права власності від порушень, не пов'язаних з позбавленням володіння, а саме власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 19 жовтня 1982 року є власником жилого будинку, сараю, погрібу, незакінчені будівництвом, готовністю 85%, що знаходиться в смт. Чечельник, по вул. Свердлова, 3.

Судом також встановлено, що в вищевказаному житловому будинку на час розгляду справи зареєстровані позивач і відповідачка ОСОБА_2, а фактично проживають відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується даними паспортів сторін та домовою книгою, що і не заперечують сторони.

Стаття 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Стаття 156 ЖК УРСР встановлено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В частині другій статті 64 цього Кодексу визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Посилання позивача, що відповідачка ОСОБА_2 псує, руйнує будинок, який належить йому на праві власності в суді не доведено.

Допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердили факт і стан будинку на час дарування і на час розгляду справи, при цьому не підтверджували руйнування чи псування будинку.

Стаття 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається із свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, розірваний 24 квітня 1996 року про що зроблений актовий запис № 22.

Поскільки відповідачка вселилася в будинок зі згоди позивача як дружина, вона не втратила права користування цим будинком і після розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3, який вселився в будинок без згоди власника, тобто позивача, по справі підлягає виселенню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України, суд -

РІШИВ :

Позовну заяву задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_8 таким, що втратив право користування житловим будинком розташованим по вул. Свердлова 3, в смт.Чечельник, Вінницької області.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в здійснені права власності на житловий будинок, розташований по вул. Свердлова 3, в смт.Чечельник, Вінницької області шляхом виселення ОСОБА_3, без надання іншого жилого приміщення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійснені права власності шляхом виселення та визнання такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований по вул. Свердлова 3, в смт.Чечельник, Вінницької області - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може подаватися до апеляційного суду Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення буде складене 21 лютого 2016 року.

Суддя: