Справа № 750/59/16-ц Провадження № 22-ц/795/1463/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Жук М. І. Доповідач - Губар В. С.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4
за участю:ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6, представника відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про вселення в будинок та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виселення,

в с т а н о в и в:

В січні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_10, в якому просив вселити його в будинок № 21 по вул. Калинова в м. Чернігові та зобовязати відповідачів надати йому ключі від вхідних дверей та не створювати перешкоди у проживанні та користуванні зазначеним будинком.

В лютому 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою та просила виселити ОСОБА_7 з житлового будинку № 21 по вул. Калинова у м. Чернігові.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року позов ОСОБА_7 задоволено частково. Вселено ОСОБА_7 в будинок 21 по вул. Калинова в м. Чернігів Чернігівської області, зобовязано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_7 перешкод в користуванні зазначеним будинком та надати йому ключі від вхідних дверей помешкання. В задоволенні первісного позову в іншій частині відмовлено. Відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, а зустрічні позовні вимоги про виселення задовольнити.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що доказів на підтвердження вчинення перешкод ОСОБА_7 у користуванні спірним житловим приміщенням суду не надано і в матеріалах справи відсутні докази звернення ОСОБА_7 до ОСОБА_5 з приводу отримання ключів. Тому апелянт посилається на відсутність та недоведеність фактів наявності порушеного права ОСОБА_7

Апелянт вказує, що враховуючи положення ст. 156 ЖК України важливим для правомірності права користування житлом є не тільки правомірність виникнення у ОСОБА_7 права користування спірним житловим приміщенням, а виконання обовязків, що виникають у нього як у користувача, проте судом не було встановлено фактів виконання обовязків ОСОБА_7 щодо утримання спірного житла.

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі посилається на відсутність доказів того, що відповідач поніс матеріальні витрати у звязку з проживанням у брата, матері, друзів.

Апелянт не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у застосуванні ст. ст. 116, 157 ЖК України, оскільки такий висновок суду першої інстанції не відповідає дійсним обставинам справи та є необґрунтованим, порушує її право на всебічний і обєктивний розгляд справи. Вважає свої позовні вимоги про виселення ОСОБА_7 обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні звернення до правоохоронних органів щодо застосування заходів впливу на ОСОБА_7 з приводу його протиправних дій щодо сім»ї.

Відповідачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10, позивач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явилися, про час і місце судового розгляду справи належним чином сповіщені. Відповідно до ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе слухати справу без участі відповідачів у судовому засіданні, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відтак, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлено наступне.

Ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції послався на відсутність достатніх доказів про систематичне порушення останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку.

Задовольняючи позовні вимоги, ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив з доведеності обставин щодо перешкод ОСОБА_7 в користуванні спірним житловим будинком.

Висновок суду про недоведеність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону.

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.06.1996 року по 27.01.1998 року, розлучилися та з 17.05.2008 року по 12.01.2016 року знову перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_5 є власником житлового будинку № 21 по вул. Калинова в м. Чернігів, право власності ОСОБА_5 на цей будинок зареєстровано 17.10.2005 року (а.с.103). В цьому ж будинку зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_5 ОСОБА_10 не зареєстрований, але проживає в спірному приміщенні.

Як убачається з матеріалів справи, між колишнім подружжям ОСОБА_5 склалися неприязнені стосунки, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 неодноразово зверталися до органів міліції з приводу протиправної поведенки одне одного.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Як встановлено апеляційним судом, у спірному будинку № 21 по вул..Калинова у м.Чернігові позивач та відповідачі проживають самостійно одне від одного. Ці обставини в апеляційному суді відповідачами не спростовані.

Відовідач ОСОБА_5, звертаючись до суду із зустрічним позовом, зазначила як підставу позову захист її права власності на спірний будинок шляхом виселення колишнього чоловіка ОСОБА_7 на підставі ст. 116 ЖК України з будинку за неможливістю спільного проживання через зловживання спиртними напоями та постійні сварки, внслідок чого вона зверталась неодноразово до правоохоронних органів.

Ст. 212 ЦПК України передбачено обов'язок суду при оцінці доказів ґрунтуватися на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, які повинні бути оцінені ним на належність, допустимість, достовірність кожного з них окремо, а також їх достатність і взаємний зв'язок. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Рішення не може грунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" під час вирішення справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Згідно положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як правильно встановлено судом, позивач ОСОБА_7 та ОСОБА_5 неодноразово звертались із заявами до Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області щодо неправомірної поведінки.

Разом з тим, висновки за результатами перевірок звернень ОСОБА_5 від 15.10.2015 року, 26.07.2016 року, 02.09.2016 року, 04.09.2016 року, 05.09.2016 року, 06.09.2016 року, 07.09.2016 року, 08.09.2016 року не містять посилання на застосування до ОСОБА_7 заходів попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких не відноситься. Апеляційним судом Чернігівської області в судовому засіданні були оглянуті матеріали перевірок Чернігівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області за зверненнями ОСОБА_7 від 18.11.2015 року, 27.11.2015 року, 15.08.2016 року щодо усунення перешкод користуванні будинком № 21 по вул. Калинова в м. Чернігів. Зазначені матеріали підтверджують наявність між колишнім подружжям ОСОБА_7 напружених неприязнених, проте ці обставини як такі не є достатньою підставою для виселення ОСОБА_7 із спірного будинку.

Окрім того, ОСОБА_5 не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтверджували наявність у її колишнього чоловіка ОСОБА_7 іншого житла.

Як убачається з огляду практики Європейського суду із прав людини, термін «житло» в тлумаченні Суду означає переважне місце, де особа мешкає на постійній основі, або де особа мала твердий намір мешкати - справи Новоселецький проти України, Кривіцька та Кривіцький проти України, Прокопович проти Росії.

Суд нагадує про практику органів Конвенції, за якою концепція житла у розумінні ст. 8 не обмежується площами, які є законно заселеними або були законно оформлені. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від її кваліфікації за національним законодавством. Відповідь на запитання є чи не є певне приміщення житлом, що підпадає під захист статті 8 Конвенції буде залежати від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх та безперервних зв»язків особи з конкретним місцем, яке вона визначає як своє житло. В матеріалах справи відсутні і не представлені апеляційному суду безспірні належні і допустимі докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_7. Л.О. вілмовився від проживання у спірному будинку і не має жодних намірів у ньому проживати.

Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає і таке основне право особи, як недоторканість житла, яке охоплює

насамперед право безперешкодного доступу та перебування в ньому, а також право не бути виселеним. Крім того, це право включає захист від втручання з

боку державних органів і у разі порушення цього права особи держава повинна мати вагомі підстави, які виправдовували б її дії.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання з боку держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї ж статті, а отже і у використання прав на житло, є виправданим. Таке втручання повинно бути передбачено законом і необхідне у демократичному суспільстві, здійснюватися в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров»я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_7 на підставі ст. 116 ЖК України, оскільки не було доведено безсумнівно і належними та допустимими доказами факти систематичного порушення відповідачем правил співжиття, триваючої антигромадської поведінки і не доведено перебування ОСОБА_7 на обліку як такого, що зловживає алкогольними напоями.

Посилання ОСОБА_11 у позові на положення ст. 391 ЦК України апеляційний суд вважає передчасним, оскільки між сторонами існує спір стосовно будинку № № 21 по вул..Калинова у м.Чернігові, який остаточно не вирішений.

Виходячи із сукупності досліджених обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення і передбачені процесуальним законом підстави для його скасування відсутні, а тому апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати по справі в розмірі 2351 грн. 20 коп.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_5 відповідно до положень п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як інвалід ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, і приходить до висновку про зменшення розміру судового збору з 2351 грн. 20 коп. до 1800 грн.

Відтак, згідно до ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору при зверненні ОСОБА_5 до суду з апеляційною скаргою необхідно віднести на рахунок держави, враховуючи положення .9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» .

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року в частині стягнення судового збору скасувати та змінити рішення в частині стягнення судових витрат, зменшивши їх розмір з 2351 грн. 20 коп. до 1800 грн.

Витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп. віднести на рахунок держави.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: