АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11867/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11488/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним.

Не погодившись із такою ухвалою суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі. Заявляючи клопотання про зупинення провадження у справі, відповідачі зловживали своїми процесуальними правами, намагаючись якомога довше затягнути судовий процес примусового виселення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_3, ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали.

В судове засідання особисто ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, представник Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_2, ОСОБА_4 забезпечили участь в судовому засіданні своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, у квітні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення.

11 липня 2016 року ОСОБА_4 подала до суду клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі №755/11488/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним, яка розглядається Дніпровським районним судом м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року клопотання ОСОБА_4 було задоволено.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 203 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених п. 4 ч. 1 ст. 201 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК України підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті - неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, в рамках виконавчого провадження в рахунок погашення боргу ОСОБА_3, в зв'язку з тим, що прилюдні торги, призначені на 15 березня, 20 травня та 01 липня 2013 року не відбулися, ОСОБА_2 на підставі акту державного виконавця від 17 липня 2013 року про передачу земельної ділянки з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд у власність стягувача, 13 серпня 2013 року отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, земельну ділянку з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 неодноразово оскаржувала дії державного виконавця та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.В., просила скасувати запис в Реєстрі про реєстрацію права власності за ОСОБА_2, проте їй було в цьому відмовлено.

Так, зокрема, рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 червня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, ОСОБА_2, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Літвінчука І.А., треті особи: Реєстраційна служба ГУЮ у м. Києві, про визнання недійсним та скасування акта про передачу майна стягувачу в рахунок боргу та свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Тобто, правочин, на підставі якого ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку з наявними поліпшеннями у вигляді незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 вже було оспорено, в позові було відмовлено, а тому подання ОСОБА_4 позову до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним, не перешкоджає розгляду справи за позовом ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для зупинення провадження у справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про виселення до набрання законної сили судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі №755/11488/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, третя особа: ОСОБА_3, про визнання права власності, скасування запису про реєстрацію права власності та визнання свідоцтва про право власності недійсним.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 3 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №11 від 17 жовтня 2014 року «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення», розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Натомість, зупиняючи провадження у справі, суд першої інстанції порушив право ОСОБА_2 на розгляд справи у розумні строки.

Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року не може вважатися законною та підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 311, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 липня 2016 року скасувати та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль