Справа № 309/2989/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

25 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача : ОСОБА_1,

суддів - Бондаренка Ю.О., Павліченка С.В.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою виконавчого комітету Хустської міської ради на рішення Хустського районного суду від 22 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Хустської міської ради, виконавчого комітету Хустської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: реєстраційна служба Хустського районного управління юстиції, про визнання рішення ради незаконним, свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності за набувальною давністю та зобовязання вчинення дій -

в с т а н о в и л а :

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовною заявою до Хустської міської ради, виконавчого комітету Хустської міської ради про визнання рішення ради незаконним, свідоцтва про право власності недійсним, визнання права власності за набувальною давністю та зобовязання вчинення дій.

Позов мотивовано тим. що позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із 1991 року, а позивач ОСОБА_4 із дня народження 1994 року на підставі дозволу адміністрації воєнторгу, який орендував дане приміщення для ательє з метою пошиття одягу для військовослужбовців із згоди Хустського ЖЕК Хустської міської ради вселилися у житловий будинок №13 по вул. Львівська у м. Хуст Закарпатської області, у якому проживають по теперішній час.

На підтвердження своїх доводів позивачі посилаються на акт обстеження житлово-побутових і матеріальних умов від 22 серпня 2013 року, рішення Хустського районного суду від 04 грудня 2002 року (справа № 2-991) та колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 15 серпня 2013 року (справа № 713/19702012).

Позивач ОСОБА_5 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а позивач ОСОБА_4 має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

Позивачі з наведених вище підстав виконкомом Хустської міської ради були взяті на пільговий квартирний облік і значаться у списку громадян, які користуються першочерговим правом одержання житла, що стверджується рішенням Хустського міського виконавчого комітету № 580 від 02 вересня 2004 року та довідкою виконкому Хустської міської ради за № 2010/02-22 від 29 серпня 2013 року. Однак, Хустська міська рада та виконком Хустської міської ради на протязі 23 років їхню сімю житлом не забезпечили.

Позивачі, посилаючись на ч.1,4 ст. 344 ЦК України зазначають, що вони добросовісно володіють чужим майном будинком під № 13 по вул. Львівській у м. Хуст Закарпатської області із 1991 року.

Факт добросовісного володіння стверджується медичною документацією ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, із якої слідує, що малолітня дитина знаходилася на диспансерному обліку за вказаною адресою, договорами про надання послуг із установами газопостачання, електромережі, водопостачання, телекомунікацій телефон, розрахунковими книжками за газ та рахунками по оплаті за спожитий газ, типовим договором № 13364 від 20 червня 2006 року, за користування телефоном, квитанціями про оплату послуг за телефон.

Позивачсі вважають, що Хустська міська рада, посилаючись на Інструкцію «Про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб», затвердженої наказом архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 р. за № 121, в примусовому порядку вирішила зареєструвати право власності на будівлю (колишній воєнторг) по вул. Львівській,13 за Хустською міською радою в цілому.

Із інвентарної справи: № 1020 за 1948, 1971, 1985, 1988 року до 2002 р. вбачається, що користувачем спірного будинку є Хустський ЖЕК, тому посилання на Інструкцію «Про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб» при реєстрації права власності на будівлю № 13 по вул. (колишній Вакарова, Изька), а нині Львівська у м. Хуст - є хибним, оскільки будинок під № 13 по вул. (Вакарова, Изькій) нині Львівській у м. Хуст на праві власності належав громадянину ОСОБА_6, а після його смерті із 1948 р. знаходився у користуванні Хустської ЖЕК.

Всупереч зазначеної Інструкції спірний будинок на балансі Хустської міської ради не знаходився та її власністю не являвся, прийняте виконкомом Хустської міської ради рішення № 98 від 27.02.2002 р. суперечить нормативному акту: Інструкції «Про порядок державної реєстрації права власності на обєкти нерухомого майна, що перебувають у власності фізичних і юридичних осіб». У свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 14.08.2003 р. значиться будівля за адресою м. Хуст, вул. Львівська, (вул. Вакарова, Изька), 13, тип обєкта нежитлова будівля. Визначений тип обєкта нежитлова будівля явно суперечить інвентарній справі № 1020 за 1948 р., в якій зазначено, що будівля під № 13 по вул. Изькій (Вакарова), нині Львівській значиться жилим обєктом, а також зазначені елементи благоустрою: - отоплення центральне, водопровід, каналізація, радіофіксація,телефонізація, а також визначений ізнос будови 15% та зазначений розмір земельної ділянки землекористувачем, тобто власником будинку.

Рішення Хустської міської ради про переведення житлового будинку № 13 по вул. Вакарова (Изька), нині Львівська із жилого в нежиле приміщення відсутнє.

Відсутнє рішення органу самоврядування і про те, що будинок № 13 по вул. (Вакарова, Изька), нині Львівська у м. Хуст на день прийняття виконкомом Хустської міської ради рішення № 98 від 27.02.2002 р. належить до комунальної власності як безгосподарне майно (ст. 137 ЦК УРСРС 1964 р.). В матеріалах інвентарної справи № 1020 за 1948-2002 роки рішення виконкому Хустської міської ради та Хустської міської ради про переведення будинку № 13 по вул. (Вакарова, Изькій), нині Львівська у м. Хуст із житлового в нежиле (ст. 7, 8 ЖК України), визнання його безгосподарним відсутні, (ст. 137 ЦК України 1960 р.), відсутнє рішення суду про визнання спірної спадщини відумерлою (ст.555 ЦК України 1960р.). Виконком Хустської міської ради безпідставно прийняв рішення від 27.02.2002р. № 98 про реєстрацію права власності на будівлю № 13 по вул. (Вакарова, Изькій), нині Львівська у м. Хуст за Хустською міською радою як нежилий обєкт.

Позивачі, посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи, та з підстав, передбачених ч.5 ст. 319, ч.ч. 1,4 ст.344 ЦК України , ст. 100 ЖК України , ч.6 п.б ст. 30 Закону України „ Про місцеве самоврядування, просили у суді першої інстації позов задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Хустського районного суду від 22 грудня 2015 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано рішення Хустської міської ради № 98 від 27.02.2002р. недійсним та скасовано.

Визнано свідоцтво про право власності Хустської міської ради на житловий будинок за № 13 по вул. Львівська у м. Хуст Закарпатської області від 14.08.2003р. - недійсним та скасовано.

Припинено право власності на житловий будинок за № 13 по вул. Львівська у м. Хуст Закарпатської області за Хустською міською радою із 14 серпня 2003 року. (дня внесення до реєстру права власності.)

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності на житловий будинок № 13 по вул. Львівська у м. Хуст Закарпатської області за набувальною давністю.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про стягненя судових витрат.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції виконавчий комітет Хустської міської ради оскаржив дане рішення в апеляційному порядку, вважаючи, що таке є незаконним, не обєктивним, не обґрунтованим, винесеним із грубим порушенням норм матеріального права та неповним зясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, а тому, просить дане рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не надано жодної правової оцінки доводам Хустської міської ради, про те, що предметом судового розгляду у даній справі було також скасування рішення виконавчого комітету Хустської міської ради № 98 від 27 лютого 2002 року та визнання свідоцтва про право власності від 14 серпня 2003 року недійсним. Рішенням Хустського районного суду від 02 березня 2005 року, яке набуло законної сили, У рішенні суду першої інстанції відсутні обґрунтування щодо строків позовної давності, відсутнє рішення про відхилення заяви, поданої Хустською міською радою, про застосування строку позовної давності до позовних вимог про скасування рішення виконавчого комітету Хустської міської ради № 98 від 27.02.2002 року та визнання свідоцтва про право власності від 14.08.2003 року недійсним. Без належної правової оцінки залишилися також доводи відповідачів про те, що 15.08.2013 року набуло законної сили рішення апеляційного суду Закарпатської області у справі №713/1970/12 про задоволення позову Хустської міської ради, яким зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути перешкоди Хустській міській раді в користуванні майном комунальної власності шляхом звільнення нежитлового приміщення по вул.. Львівській, 13 у м. Хуст. Зазначає, що із позовної заяви вбачається, що позивачі набули право на проживання у спірному приміщенні не у власника, а у особи, яка це приміщення орендувала, таким чином вони повинні були усвідомлювати, що після закінчення орендних відносин між власником майна та орендарем, вони зобовязані будуть звільнити це майно та повернути його власнику. Позивачами доведено тільки те, що вони фактично проживають у спірному приміщенні з 1991 року. Також не можна погодитися із висновком суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати правові норми ЦК України від 1964 року. На думку апелянта позивачі заволоділи спірним майном шахрайським шляхом і на протязі більше 10 років чинили перешкоди Хустській міській раді у здійсненні її прав стосовно нього. Приймаючи рішення № 98 від 27.02.2002 року виконавчий комітет Хустської міської ради не порушував і не міг порушити право позивачів на заявлення про набувальну давність, оскільки таке право за правилами цивільного законодавства могло мати місце тільки з 01.01.2011 року.

У запереченні на апеляційну скаргу представник ОСОБА_7 в інтересах позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення Хустського районного суду від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що апеляційна скарга є невмотивованою, а рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Представник віповідача у суді першої інстації вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_4 та представник позивачів у суді апеляційної інстації вважають рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною .

Представники третіх осіб не зявився в судове засідання апеляційної інстанції. Судова колегія вважає, що на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України може розглянути справу без їх участі, тому що вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи та їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, які зявилися в судове засідання апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов частково, суд першої інтанції виходив з того, що відповідно до правил ст. 61 ЖК України, позивачі по справі вселилися у спірний житловий будинок із згоди Хустської міської ради та проживають у спірному житловому будинку з 1991 року по теперішній час, а тому, вони фактично набули права та обовязків за договором житлового найму, на право користування цим будиноком.

Також, визнаючи недійсним рішення відповідача від 27 лютого 2002 року та рішення відповідача від 14 серпня 2003 року , суд першої інстації вважав, що строк позовної давності позивачами не було пропущено, оскільки такий строк у зазначених правовідносинах обчислюється від дня, коли особа довідалася про порушення свого права на користування спірним житловим приміщеням .

Визнаючи недійсним рішення виконкому Хустської міської ради №98 від 27 лютого 2002 року та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 19 серпня 2003 року, суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок незаконно, у порушення правил, передбачених ст.. ст. 6, 7, 8, 100 ЖК України без відповідного рішення Хустської міської ради було переведено із житлового приміщення у нежитлове.

Суд першої інстації на підставі ч.1 ст. 344 України визнаючи право позивачів на спірний житловий будинок за набувальною давністю виходив із того, що існують необхідні правові підстави, передбачені ст. 344 ЦК України, для набуття позивачами права власності за набувальною давністю на даний житловий будинок, оскільки вони добросовісного, відкритого і безперервного володіли зазначеним будинком упродовж 23 річного строку.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який, розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

У силу статті 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

Судом першої інстації встановлені наступні обставини.

Матеріалами інвентарної справи № 1020 за 1948, 1971, 1985, 1988 року встановлено , що житловий будинок під № 13 по вул. (Вакарова, Изькій), нині Львівській у м. Хуст на праві власності належав громадянину ОСОБА_6, а після його смерті із 1948 р. є комунальним майном Хустської міської ради і знаходився у користуванні Хустської ЖЕК.

Також матеріалами інвентарної справи за №1020 за №1948 року стверджується факт того, що будівля № 13 по вул. (Вакарова, Изькій), нині Львівській у м. Хуст значиться жилим об'єктом( тобто житловий будинок).

Рішенням виконкому Хустської міської ради за №98 від 27 лютого 2002 року зареєстровано право власності на цей спірний житловий будинок, який значиться: тип об'єкта - нежитлова будівля.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 14 серпня 2003 року спірний будинок №13 по вул Львівський м. Хуст Закарпатської області є комунальним майном.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_5 вселилися у спірний житловий будинок у 1991 році із згоди адміністрації воєнторга , який орендував дане приміщення для ателье з метою пошиву одягу військовослужбовців та Хустського ЖЕК Хустської міської ради.

Факт правомірного вселення у спірний житловий будинок та факт проживання позивачів у цьому будинку з 1991 року по теперішній час визнається і не оспорюється відповідачем.

Також, факт добросовісного володіння стверджується медичною документацією ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, із якої слідує, що малолітня дитина знаходилася на диспансерному обліку за вказаною адресою, договорами про надання послуг із установами газопостачання, електромережі, водопостачання, телекомунікацій телефон, розрахунковими книжками за газ та рахунками по оплаті за спожитий газ, типовим договором № 13364 від 20 червня 2006 року за користування телефоном, квитанціями про оплату послуг за телефон, які визнаються відповідачем і не оспорюються.

Відповідачем визнається факт того, що позивач ОСОБА_5 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1989 році, а позивач ОСОБА_4 має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи.

Рішенням Хустського міського виконавчого комітету № 580 від 02 вересня 2004 року позивачі із вищезазначених підстав були взяті на пільговий квартирний облік і значаться у списку громадян, які користуються першочерговим правом одержання житла. Однак, виконкомом Хустської міської ради сім'ю позивачів житлом у встановленому законом порядку не забезпечив.

Вищазначені доводи апеляційної скарги не грунтують на матерілах справи і підлягають відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статті 4 ЖК житловий фонд утворюють жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР. Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх обєднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).

До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним обєднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.

У відповідності до положень ст. 7 та ст. 8 ЖК України переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів.

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 ЖК, тобто за рішенням виконавчого комітету обласної ради, правонаступником якого відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 24 липня 1995 року № 640/95 «Про обласні, Київську та Севастопольську міські, районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації» є відповідні державні адміністрації.

Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу.

Письмового договору житлового найму спірної квартири між позивачами та відповідачем не було укладено.

Відповідачеві було відомо, що позивачі проживають у спірному будинку з 1991 року і по теперішній час, оскільки була надана згода Хустського ЖЕР Хустської міської міської ради, оскільки ними не заперечувався факт проживання у цьому будинку, а навпаки, позивачам і була надана згада на укладення договорів про надання послуг із установами газопостачання, електромережі, водопостачання, телекомунікацій телефон, і свідченнями цього є розрахункові книжки за газ та рахунки по оплаті за спожитий газ, типовий договір № 13364 від 20 червня 2006 року за користування телефоном, квитанції про оплату послуг за телефон.

Також , судова колегія погоджується з висновком місцевого суду щодо визнання недійсними спірних рішеннь відповідача, оскільки спірний житловий будинок , даними рішеннями відповідача у порушення положень ст ст. 4, 6, 7, 8 ЖК України було незаконно переведено із житлового фонду у нежитловий фонд, тобто, у нежитлове приміщення, у якому проживають позивачі , а переведення житлового приміщення у нежитлове можливе лише у виняткових обставинах, на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування із зазначення виняткових правових підстав, а оспорюване рішення таких обставин не містить.

Отже, суд першої інстації дійшов до правильного висновку, що відповідач при прийнятті спірного рішення, не дотримався порядку переведення житлового фонду у нежитловий, який встановлений житловим законодавством, оскільки зівбраними доказами стверджено, що зазначений житловий будинок було переведено у нежитлове приміщення без відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Даний житловий будинок є придатним для проживання, оскільки у цьому будинку проживать позивачі , а отже, не було жодних правових підстав для зміни його цільового призначення.

Відповідно до розяснень, які містяться в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, позивачі по справі проживаючи у спірному житловому будинку з 1991 року по теперішній час фактично набули прав та обов'язків за договором житлового найму( відповідно до правил ст.61 ЖК України)

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п. 1 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей кодекс набуває чинності з 1 січня 2004 року, а п.8 цих положень встановлено, що правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 р., визнано, що в цій справі мало місце порушення їхніх прав, гарантованих ст. 8 та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція).

З врахуванням нведеного суд першої інстації відповідно до правил ст. 61 ЖК України, правильно визнав , що позивачі по справі вселилися у даний житловий будинок із згоди Хустської міської ради та проживаючи у спірному житловому будинку з 1991 року по теперішній час вони фактично набули прав та обов'язків за договором житлового найму.

Судова колегія погоджується з висновком місцевого суду, який вважав, що існують необхідні правові підстави, передбачені ч.1 ст. 344 ЦК України, для набуття позивачами права власності за набувальною давністю на даний житловий будинок, оскільки вони добросовісного, відкритого і безперервного володіли зазначеним будинком упродовж 23 річного строку.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 209, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, п.1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Хустської міської ради - відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: