У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про стягнення коштів за договором уступки вимоги, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2010 року ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_6, який є власником магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», грошові кошти у сумі 60 тис. доларів США, що становить 478 200 грн, для придбання до 01 березня 2011 року взуття за кордоном. Свої зобов'язання ОСОБА_5 не виконав, і ОСОБА_6 за договором уступки вимоги від 23 травня 2011 року передав йому право вимоги коштів від ОСОБА_5

Посилаючись на зазначені обставини та на те, що ОСОБА_5 кошти в добровільному порядку не повертає, просив суд стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 478 200 грн.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 478 200 грн за договором уступки вимоги.

Останнім рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 грудня 2012 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції вважав доведеним, що 27 квітня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникли договірні (зобов'язальні) правовідносини, за якими ОСОБА_6 передав ОСОБА_5 гроші у сумі 60 тис. дол. США на придбання товару, проте ОСОБА_5 свої зобов'язання не виконав, товар у визначений строк не поставив і повернути гроші відмовився, позивач набув право вимоги до ОСОБА_5 на підставі договору уступки вимоги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, правильно виходив із того, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи і є припущенням.

Апеляційний суд правильно встановив, що зі змісту розписки, яка надана позивачем, як доказ існування зобов'язань відповідача, вбачається, що ОСОБА_5 особисто написано: «Принял 60 000 (шестдесят тисяч USD)».

Напис на розписці: «г. Киев Договор. Я ОСОБА_7передал ОСОБА_8 (Райдер) деньги: 60 000 в эквиваленте, для закупки обуви для Стил до 1 марта 2011 года передал (подпись)», здійснено особисто третьою особою ОСОБА_6

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надана позивачем ОСОБА_4 копія розписка не містить істотних умов зобов'язального договору, в ній не зазначено даних: від кого прийнято відповідачем зазначені кошти, умови й дата їх отримання, а також не міститься зобов'язань відповідача щодо повернення грошей, тому, відповідно, указана розписка не може бути належним доказом існування зобов'язання відповідача по поверненню цих коштів.

Крім того, зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що позивачем не надано суду оригінал вказаної розписки. Посилання позивача на те, що оригіналом розписки протиправно заволоділа невідома особа, не підтверджені належним доказами та не можуть бути прийняті до уваги суду, як доказ існування оригіналу такої розписки.

Судова колегія погоджується із висновком апеляційного суду про те, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним по справі доказам, помилково вказавши в рішенні суду про те, що відповідач в судовому засіданні не заперечував проти того, що третя особа сплатив йому 60 000 доларів США для придбання товару, оскільки дані обставини спростовуються технічним записом судових засідань суду першої інстанції, а також письмовими пояснення відповідача.

Розглядаючи справу, апеляційний суд в повній мірі виконав вимоги ухвали суду касаційної інстанції від 27 січня 2016 року та правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Апеляційний суд правильно врахував правову позицію Верховного Суду України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 04 липня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

О.М. Ситнік