Справа № 761/4458/15-ц
Провадження № 2/761/474/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Романчук К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач), звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» (далі - Відповідач № 1), Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - Відповідач № 2), про визнання кредитного договору № 2619/0508/71 - 023 від 07 травня 2008р. (далі -кредитний договір) недійсним; визнання іпотечного договору № 2619/0508/71-023-2-001 від 07 травня 2008 р. (далі - іпотечний договір) недійсним.

Заявою від 11.02.2016р., Позивач просив залишити без розгляду позовні вимоги у частині щодо визнання недійсним іпотечного договору.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про залишення без розгляду частини позовних вимог від 11.02.2016р. та заяви про уточнення підстави позовних вимог від 11.02.2015р., обґрунтовані тим, що 07 травня 2008 року між Позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є Відповідач № 1 було укладено кредитний договір. Позивач вказує, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України з наступних підстав. Вказаний договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НБУ від 10.05.2007р.№ 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки Позивачеві не було надано письмово інформацію перед укладенням кредитного договору, передбаченої вказаними нормативним актами інформації; у кредитному договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів та користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом; у кредитному договорі встановлені платежі на користь Відповідача № 1, що не відповідає п.3.6 Постанови НБУ № 168; правочин вчинений між Позивачем та Відповідачем № 2 здійснений з використанням нечесної підприємницької практики і є недійсним відповідно до ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні представник Позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заві та заяві про уточнення підстав позову від 11.02.2016.

Представник Відповідача № 1 у судове засідання не з'явився. Через канцелярію суду подав письмові заперечення проти позову та просив розглядати справу за його відсутності. Заперечення обґрунтовані тим, що Позивачем пропущено трок позовної давності. Крім цього, на його думку, укладений договір відповідає всім вимогам діючого законодавства, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника Позивача, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є договори і інші правочини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового прав та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2008 року між Позивачем та Відповідачем № 2, укладено кредитний договір.

Згідно договору про відступлення права вимоги укладеного 5.05.2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за кредитним договором перейшло до нового кредитора, а саме ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно договору про відступлення права вимоги укладеного 5.06.2012р. між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ « Альфа банк», останній став новим кредитором.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або . інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє пправочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України умовами чинності правочинів є: законність змісту правочину; наявність у сторін(сторони) необхідного обсягу цивільної дієздатності; наявність об'єктивно вираженого волевиявлення учасника правочину та його адекватність внутрішній волі учасника правочину; відповідність форми вчиненого правочину вимогам закону; спрямованість волі учасників правочинів на реальне досягнення обумовленого ним юридичного результату.

Статтею 215 ЦК України визначені загальні правові підстави визнання правочину недійсним - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За вказаних обставин укладений договір відповідає вимогам законодавства, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним.

Разом з тим, заперечуючи проти позову представник Відповідача № 1 звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності.

Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з положеннями ч.3, ч.4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник відповідача, у своїй заяві, наполягала на застосуванні позовної давності, що є на її думку підставою для відмови у позові, так як строк позовної давності закінчився, поважність пропуску строків для звернення до суду Позивачем не доведено.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, судом встановлено, що перебіг строку позовної давності почався з 07.05.2008 року з дня укладення оспорюваного договору, проте позов пред'явлено до суду лише 17.02.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що ним пропущено з поважних причин строк для звернення до суду з позовом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, у зв'язку з пропуском Позивачем позовної давності.

З урахуванням викладеного, на підставі ст. ст. 11, 15, 16, 202, 203, 215, 256, 257, 261, 267, 509 , 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.10,11, 13, 57-60, 79, 88, 209, 21-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання правочину недійсним - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :