Справа № 308/9904/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21 грудня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі Бота О.І.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

перекладача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей.

Позовні вимоги мотивує тим, що 11.09.2010 р. між нею та відповідачем ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб у виконкомі Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №18 . У шлюбі у них народилося двоє дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивач вказує на те, що спільне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними , постійні сварки, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям. Шлюбні відносини між ними припинені, спільно не проживають, спільне господарство не ведуть. Вказує на те, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам. У звязку з чим позивач вважає, що шлюб носить формальний характер, оскільки жодних обовязків у сторін, як подружжя не існує. Крім того вказує на те, що відповідач ОСОБА_4 участі у вихованні та утриманні дітей не приймає, матеріальної допомоги на їх утримання не надає. На даний час їх діти знаходяться повністю на її утриманні. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконує, не дбає про матеріальне забезпечення дітей. Оскільки її заробітної плати не вистачає для забезпечення достатнього життєвого рівня сім'ї та утримання дітей, а відповідач в добровільному порядку не надає коштів на утримання дітей , проте працює на заводі Єврокар та отримує постійний дохід, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 2000, 00 гривень щомісячно на обох дітей.

З посиланням на викладене , на норми СК України, позивач просить суд шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що зареєстрований 11.09.2010 року у виконкомі ОСОБА_7 сільської ради Ужгородського району, за актовим записом №18 розірвати; спільних дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати разом з матірю - ОСОБА_1; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання спільних дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в розмірі по 1000,00 грн. на кожну дитину щомісячно; відновити позивачу після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище Катона.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надала суду пояснення аналогічні викладеним. Зокрема пояснила суду, що основною причиною розірвання шлюбу є втрата почуття любові один до одного, відповідач агресивно поводить себе , у звязку з чим вважає неможливим подальше спільне проживання. Вказала, що з травня 2016 р. спільно не проживають, діти залишились проживати разом з нею. Відповідач в добровільному порядку не надає коштів на утримання дітей. На даний час відповідач офіційно не працевлаштований, працює за кордоном на тимчасових заробітках, інших дітей, непрацездатних членів сімї на утриманні не має.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 11.09.2010 р. у виконкомі Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №18, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим виконкомом Великодобронської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, серії 1-ФМ №071040 від 11.09.2010 року, приєднаним до матеріалів справи.

У даному шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується відповідними свідоцтвами про народження, копії яких приєднано до матеріалів справи.

Шлюбні відносини між подружжям, як стверджує позивач припинені з травня 2016 р.

Майновий спір між сторонами відсутній.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах

добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та

принцип свободи розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.

Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Основною причиною припинення сімейних відносин є різні характери та погляди на життя подружжя.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 носить формальний характер.

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сімя розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз",підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно ст. 56 ч.3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч.4 цієї ж статті передбає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Крім того на думку суду, обґрунтованими є і вимоги позивачки щодо визначення місця проживання дітей разом з нею та залишення їй після розірвання шлюбу дошлюбного прізвища.

Обґрунтованими є і вимоги позивачки про стягнення з відповідача аліментів на її користь на утримання дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідач ОСОБА_4 свій обов'язок утримувати дітей, що передбачений ст.180 СК України не виконує.

Ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини є порушенням обов'язку батьків піклуватися про своїх дітей.

Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ст.184 СК України розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі.

Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 7 ЗУ „Про державний бюджет України на 2016 рік затверджено на 2016 рік прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 грудня - 1313 гривень;

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки, відповідач не працює та офіційно не отримує заробітну плату, суд вважає за необхідне присудити стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 184 СК України , зокрема відповідач не має постійного місця роботи та отримує не регулярний дохід, не має на утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Проте, як встановлено судом, відповідач в порядку ст.188 Сімейного Кодексу України від обов'язку утримувати дітей не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів згідно ст. 189 Сімейного кодексу України між сторонами на даний час не укладено.

Відповідно до абз.1, 4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при вирішенні справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", №3 від 15.05.2006р., ч.3 ст.70 ЗУ „Про виконавче провадження", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом та максимальний розмір аліментів, що підлягатимуть стягненню з боржника, не може перевищувати 50% заробітної плати цієї особи.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, підлягають до задоволення, а саме в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 23.09.2016 р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Оскільки з позовом позивач звернулася 23.09.2016 року аліменти на утримання дітей підлягають стягненню з цієї дати.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судовий збір за подання заяви про розірвання шлюбу у розмірі 551,20 грн.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивачі за подання позовів про стягнення аліментів звільнені від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", то із ОСОБА_4 слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України , ст.ст. 75,84,180-182,191 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що зареєстрований 11.09.2010 року у виконкомі ОСОБА_7 сільської ради Ужгородського району, за актовим записом №18 розірвати.

Спільних дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити проживати разом з матірю - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 аліменти на утримання спільних дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 1000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду 23.09.2016 р. і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Залишити ОСОБА_1 після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище Катона.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 551,20 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави суму судового збору в розмірі 551,20 грн.(пятсот пятдесят одну гривню двадцять копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Повний текст рішення складено та підписано 26.12.2016 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_10