У Х В А Л А

7 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року в справі за позовом селянського (фермерського) господарства «Бузок» до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_4, третя особа - управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про скасування розпорядження та державного акта на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до селянського (фермерського) господарства «Бузок», Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа - управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року позов СФГ «Бузок» задоволено, скасовано пн. 1 розпорядження від 31 березня 2011 року № 200 голови Тячівської районної державної адміністрації в частині затвердження проекту із землеустрою щодо передачі ОСОБА_4 у власність земельної ділянки площею 0,1662 га в урочищі «Нижня Долина» за межами населеного пункту с. Вільхівці Тячівського району Закарпатської області для ведення особистого селянського господарства, скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 6 квітня 2012 року на ім'я ОСОБА_4, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 8 вересня 2015 року рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року в частині задоволення позову СФГ «Бузок» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову СФГ «Бузок». Цим же рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку із пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 1 червня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнив, рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 8 вересня 2015 року в частині позовних вимог СФГ «Бузок» скасував і в цій частині залишив у силі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року.

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4

із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 19 ЗК України 1990 року та статей 116, 118, 125, 126 ЗК України 2004 року, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року, 25 лютого і 11 березня 2015 року та постанови Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року (справа № 6-78цс11), 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13), 20 травня 2015 року (справа № 6-216цс15), 9 грудня 2015 року (справа № 6-1426цс15) та три постанови цього ж суду від 3 червня 2015 року (справи № 6-205цс15, 6-217цс15, 6-412цс15).

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог СФГ «Бузок» й залишаючи в силі в цій частині рішення суду першої інстанції, суд касаційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову СФГ «Бузок». При цьому судом встановлено, що на час відведення земельної ділянки ОСОБА_4 СФГ «Бузок» користувалось спірною земельною ділянкою на підставі державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 1 листопада 1995 року, чинного на час ухвалення спірного рішення сільської ради і на даний час ніким не скасованого, а також, що Вільховецькій сільській раді Тячівського району Закарпатської області під час виділення земельної ділянки ОСОБА_4 було відомо про те, що земельна ділянка виділяється зі складу земель, якими користується СФГ «Бузок».

У наданих для порівняння ухвалах від 24 грудня 2014 року і 11 березня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів першої інстанції про визнання недійсними рішень селищних рад. При цьому зазначив, що встановивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання фізичним особам земельних ділянок будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законодавством, документації, яка б встановлювала межі населеного пункту, суди першої інстанції на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155 ЗК України, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України дійшли обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 лютого 2015 року зазначив, що у порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції неповно встановив обставини справи, не з'ясував правовий статус спірних земельних ділянок на час їх приватизації, належним чином не перевірив доводи сторін, тому на підставі статті 338 ЦПК України скасував рішення суду апеляційної інстанції, справу направив на новий розгляд.

У судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові від 22 травня 2013 року (справа № 6-33цс13) Верховним Судом України викладено правовий висновок про те, що судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Крім того, згідно з абзацом першим пункту 12 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) у межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

У постановах Верховного Суду України від 20 травня, 9 грудня 2015 року (справи № 6-216цс15, 6-1426цс15) та двох постановах від 3 червня 2015 року (справи № 6-217цс15, 6-412цс15) викладено правовий висновок про те, що положення статей 12, 116, 122, 125, 126, 173 ЗК України (чинних на час виникнення спірних правовідносин) встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта на право власності, тому суди безпідставно відмовляють у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності, який був виданий на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування. Вчинення в такому разі на державному акті (визнаному судом недійсним) відмітки про відчуження земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу не змінює суті такого державного акта як недійсного.

Верховний Суд України у постанові від 3 червня 2015 року виклав правовий висновок про те, що статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності. Установивши факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання громадянину земельної ділянки затвердженої в установленому законом порядку документації, яка б встановлювала межі селища, суд на підставі статей 116, 122, частини першої статті 155, пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України (який був чинним на час прийняття селищною радою рішення) дійшов обґрунтованого висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які розташовані за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України.

Порівняння змісту зазначених постанов Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеним у вказаних постановах Верховного Суду України висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року (справа № 6-78цс11) не викладено висновок щодо застосування норми права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Крім того, у заяві про перегляд судових рішень Верховним Судом України ОСОБА_4 просить зупинити виконання ухваленого у справі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року.

За змістом пункту 2 частини першої статті 3601 ЦПК України суддя-доповідач після відкриття провадження здійснює підготовку справи до розгляду Верховним Судом України та вирішує питання про зупинення виконання відповідних судових рішень.

Оскільки заява ОСОБА_4 є необґрунтованою, то підстави для зупинення виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року відсутні, у задоволення клопотання ОСОБА_4 слід відмовити.

Керуючись статтями 353, 355, 360, 3601 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2015 року відмовити.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом селянського (фермерського) господарства «Бузок» до Тячівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_4, третя особа - управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про скасування розпорядження та державного акта на право власності на земельну ділянку та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до селянського (фермерського) господарства «Бузок», Вільховецької сільської ради Тячівського району Закарпатської області, третя особа - управління Держземагенства у Тячівському районі Закарпатської області, про визнання недійсним та скасування державного акта на право постійного користування землею за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема