Апеляційний суд міста Києва
Справа № 752/1295/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Сальникова Н.М.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8646/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Крічфалуши С.С.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

23 січня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення за договором позики боргу у сумі 279 740грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з осені 2012 року між ним та відповідачем виникли питання щодо придбаних останнім машиномісць, а для переоформлення придбаних машиномісць на позивача, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 домовились про погашення кредиту в АТ «АСТРА БАНК». У приміщенні банку ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 гроші у сумі 17 750,00 доларів, які останній вніс в касу банку для погашення боргу по кредиту. У добровільному порядку відповідач відмовляється повертати грошові кошти, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подав на нього апеляційну скаргу, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначав, що в основу рішення покладені висновки суду, які не відповідають дійсним обставинам справи та не ґрунтуються на всебічному і об'єктивному аналізі всіх обставин справи в їх сукупності. При цьому стороною позивача в апеляційній скарзі коротко викладені обставини, якими сторона обгрутовує позовні вимоги, аналогічним обставинам викладеним в позовній заяві. На думку представника позивача, між сторонами виникли боргові зобов'язання. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог прийшов до висновку, що сторона позивача на підтвердження своїх позовних вимог не надала доказів про існування між позивачем та відповідачем боргових зобов'язань у розумінні ст.ст.57-60 ЦПК України.

Такі висновки суду є вірними і з ними слід погодитися виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони між собою є знайомими і між ними укладалися 2-а договори купівлі-продажу машиномісць 07 липня 2011 року (а.с.73-75).

Посилаючись на боргові зобов'язання, позивач пред'явив позов до суду до відповідача про стягнення з останнього 279 740грн. Як на підставу своїх вимог ним було надано 2-і квитанції по обміну валюти, квитанція на прізвище відповідача ОСОБА_5 про внесення останнім в АТ «Астра банк» на погашення кредиту 289 282,18 грн. та постанова про закриття кримінального провадження від 13 серпня 2014 року (а.с.9-16).

Досліджуючи вищезазначені докази, не можна однозначно прийти до висновку про те, що між сторонами був укладений договір позики, оскільки за своєю правовою природою договір позики повинен підтверджувати боргове зобов'язання, має містити отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів, а надані позивачем документи не свідчать про отримання грошових коштів відповідачем від позивача та не містять зобов'язання про їх повернення. А відтак, не є договором позики і до таких висновків правильно прийшов і суд першої інстанції з яким колегія суддів погоджується.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити.

Як вбачається із рішення суду суд першої інстанції дотримався вимог вищезазначеної норми права, роз'яснив стороні позивача її положення та наслідки.

Разом з тим, сторона позивача помилково вважала, як в суді першої інстанції, так і апеляційному суді, що між сторонами існують боргові зобов'язання.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду сторона позивача також не навела таких обставин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: