АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/2904/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2828/16Головуючий у 1-й інстанції Андрієць Д. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Обідіної О.І., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди завданої внаслідок каліцтва,-

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до МВС України про відшкодування шкоди завданої внаслідок каліцтва.

У позовній заяві позивач посилався на те, що 28 серпня 2005 року він був звільнений з органів внутрішніх справ у відставку через хворобу. 14 листопада 2005 року МСЕК йому встановлено 2 групу інвалідності повязану з травмою при виконанні службових обов'язків та 70% втрати працездатності. 27 вересня 2006 року він повністю отримав одноразову грошову допомогу від НАСК «Оранта» на підставі п. 2а Постанови КМУ №59 від 29 червня 1991 року. 16 березня 2016 року він звернувся до відповідача із заявою щодо відшкодування втрати працездатності. У своїй відповіді МВС України повідомило його, що в 2006 році НАСК «Оранта» здійснило виплату йому страхової суми за 70% втрати працездатності і здійснення будь-яких інших виплат законодавством не передбачено. Вважає, що має право на відшкодування втрати працездатності з урахуванням підвищення вартості життя та рівня мінімальної заробітної плати. Згідно його розрахунку загальна сума невідшкодованої шкоди від втрати працездатності з 14 листопада 2005 року по 01 травня 2016 року складає 223979,34 грн.

Просив суд стягнути з відповідача на його користь на відшкодування шкоди внаслідок каліцтва та ушкодження здоров'я 223979 грн. 34 коп. одночасно; починаючи з 01 травня 2016 року по 17 червня 2020 року щомісячно стягувати з МВС України на його користь на відшкодування шкоди внаслідок каліцтва та ушкодження здоров'я суму в розмірі 2954 грн. 93 коп. збільшуючи її з урахуванням підвищення мінімального рівня заробітної плати, яке буде встановлюватися законодавством України, в порівнянні з мінімальною заробітною платою в 332 грн. 00 коп. встановленою станом на 14 листопада 2005 року

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди завданої внаслідок каліцтва - відмовлено.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_2, який його оскаржив, просив скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, оскільки судом не повно встановлені фактичні обставини, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, вважає, що рішення суду прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 22 серпня 2005 року ОСОБА_2 був звільнений з посади старшого юрисконсульта юридичної групи штабу Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області за п. б ст. 65 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» затвердженого Постановою КМ Української РСР від 29 липня 1991 р. № 114.

Відповідно до довідки МСЕК від 14 листопада 2005 року ступінь втрати професійної працездатності ОСОБА_2 становить 70% травмами при виконання службових обов'язків, повязаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку, громадської безпеки та боротьби зі злочинністю (а.с.7).

Відповідно до ст.23 Закону України «Про міліцію» в редакції від 05 квітня 2005 року, працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. У разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби, йому виплачується одноразова допомога в розмірі від трирічного до п'ятирічного грошового утримання (залежно від ступеня втрати працездатності) і призначається пенсія по інвалідності.

27 вересня 2006 року на НАСК «Оранта» виплатила ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу в сумі 202623,84грн., що дорівнює розміру чотирирічного грошового утримання позивача, що підтверджується копією платіжного доручення №420 від 27 вересня 2006 року

05 січня 2016 року позивач звернувся до Ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області з заявою в якій просив нарахувати та виплатити з 01 грудня 2005 року по 06 листопада 2015 року за весь період втрачений дохід (з урахуванням сплаченої страхової виплати) одночасно та з 07 листопада 2015 р по 17 червня 2020 року капіталізувати кошти для щомісячної сплати та сплачувати(або забезпечити сплату) місячний втрачений дохід із розрахунку 2954,93 грн. щомісячно втраченого доходу на 14 листопада 2005 року та час звільнення з врахуванням підвищення мінімального рівня заробітної плати згідно законодавства.

02 лютого 2016 року позивачем отримано відповідь Управління фінансового забезпечення та обліку УМВС України в Полтавській області від 29 січня 2016р. №4/К-З, якою позивачу було відмовлено в задоволенні його вимог та повідомлено останнього про те, що виплата грошової допомоги згідно інших нормативних документів УМВС України в Полтавській області і підпорядкованими йому підрозділами не передбачена законодавством(а.с.9).

16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до МВС України із заявою, в якій просив нарахувати та виплатити з 15 листопада 2005 року по 06 листопада 2015 року за весь період втрачений дохід (з урахуванням сплаченої страхової виплати) одночасно та з 07 листопада 2015 року по 17 червня 2020 року капіталізувати кошти для щомісячної сплати та сплачувати(або забезпечити сплату) місячний втрачений дохід із розрахунку 2954,93 грн. щомісячно втраченого доходу на 14 листопада 2005 року та час звільнення з врахуванням підвищення мінімального рівня заробітної плати згідно законодавства (а.с12).

08 квітня 2016 року Департамент фінансово-облікової політики МВС України повідомив позивача про те, що у 2006 році на підставі Положення про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою КМУ від 29 червня 1991 року № 59 ПАТ НАСК «Оранта» було проведено виплату страхової суми за 70% втрати професійної працездатності та здійснення будь-яких інших виплат Закону України «Про міліцію» та вказаним положенням не передбачалось. Позивач вказаний позов обґрунтовував саме нормами цивільного законодавства, в тому числі положеннями ст.ст. 988, 1194, 1208 ЦК України.

Відповідно до змісту позовної заяви позивач ОСОБА_2 посилався на те, що має право на відшкодування шкоди з урахуванням підвищення рівня життя та підвищення розміру мінімальної заробітної плати та на відшкодування шкоди в межах та на підставі положень цивільного судочинства, в тому числи ст.ст. 988, 1194, 1208 ЦК України та інших.

Проте з такими висновками суд погодитись не може, оскільки відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Вимоги позивача за своєю суттю є цивільно-правовими тоді як відносини, які пов'язані з проходженням публічної служби не регулюються нормами цивільного законодавства.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до МВС України мають подаватися саме в межах спеціального законодавства, зокрема Закону України «Про міліцію» та Положення про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України, затвердженого Постановою КМУ від 29 червня 1991 року № 59, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою КМУ РСР від 29 липня 1991 року № 114 та іншими нормативно-правовими актами, та розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

При цьому, оскільки позивач предявив позов в порядку цивільного судочинства та посилався на норми цивільного законодавства, суд вірно вирішив спір в межах заявлених вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача шкоди в порядку цивільного судочинства.

Доводи ОСОБА_2, що судом безпідставно встановлено, що його вимоги ґрунтуються лише на ст. 1208 ЦК України є необґрунтованими, так як при винесенні рішення суд вказану обставину не встановлював, а лише розяснив відмову в її застосуванні, а посилання на інші нормативні акти повязувалося із застосуванням норм ЦК України.

Не є підставами для скасування рішення суду доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, що суд не застосував та виніс рішення в супереч положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Конституції України, Закону України «Про міліцію» та інших нормативно правових актів, оскільки суд вирішив справу у відповідності з нормами цивільного судочинства, а зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. При цьому ОСОБА_2 не навів доказів на підтвердження невідповідності рішення суду першої інстанції зазначеним в апеляційній скарзі нормам права.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно встановив факт виплати йому страхового відшкодування в наслідок каліцтва та втрати здоровя в повному розмірі є безпідставними, виходячи з наступного.

В заочному рішенні суд першої інстанції вказав, що позивачем не заперечувалось, що ВАТ НАСК «Оранта» повністю виплатило йому страхове відшкодування, передбачене ст. 23 Закону України «Про міліцію».

Відповідно до ч.ч. 1, 2 , 6 ст. 23 Закону України про міліцію» (в редакції чинній на момент отримання каліцтва) працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України. У разі каліцтва, заподіяного працівникові міліції при виконанні службових обов'язків, а також інвалідності, що настала у період проходження служби або не пізніш як через 3 місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце у період проходження служби, йому виплачується одноразова допомога в розмірі від трирічного до п'ятирічного грошового утримання (залежно від ступеня втрати працездатності) і призначається пенсія по інвалідності.

Отже, ст. 23 вказаного Закону передбачає саме виплату одноразової допомоги.

Тоді як у позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що 27 вересня 2006 року отримав передбачену п. 2а Постанови КМУ № 59 від 29 червня 1991 року одноразову грошову допомогу від НАСК «Оранта» повністю.

Крім того, в поясненнях ОСОБА_2 до апеляційної скарги він посилається на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої якщо у договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальну виплату, таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам, також зазначив, що ЄСПЛ не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань.

Проте дані доводи є безпідставними та не відповідають обставинам справи, оскільки суд розглянув та вирішив спір, виходячи із принципів змагальності та диспозитивності, відповідно до заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та визначеного позивачем способу захисту свого права.

При цьому, в обґрунтуванні рішення суду першої не міститься посилань на відсутністю коштів, як підставу відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи ухвалив рішення, яке є справедливим та законним.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 вересня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_4