12.12.2016 227/4302/16-ц
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 грудня 2016 року м. Добропілля
Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:
Головуючого судді Хоменко Д.Є.
при секретарі Малашко С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Білицької міської ради, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, -
11 листопада 2016 року ОСОБА_3. звернулась до суду з позовом до Білицької міської ради, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Свій позов мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік ОСОБА_1, після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 У 1998 році зверталась до другої Добропільської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про спадщину, на підставі якої була відкрита спадкова справа, однак на той час так і не отримала свідоцтво про право на спадщину. 12.10.2016 року знову звернулась до другої Добропільської державної нотаріальної контори з заявою про отримання свідоцтва про право спадщину, однак було відмовлено у зв'язку з ти, що відповідно до довідки про наявність нерухомості за архівними даними станом на 31.12.2012 року вбачається, що право власності на спадковий житловий будинок за спадкодавцем не зареєстровано.
Просить визнати за собою право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними побудовами та господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, після смерті свого чоловіка ОСОБА_1., померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
В судове засідання позивач ОСОБА_3. не з'явилась, але в матеріалах справи мається заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
12.12.2016 року через канцелярію суду, представником позивача, була надана заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги просив задовольнити.
Представник відповідача - Білицької міської ради, в судове засідання не з'явився, але від Білицького міського голови надійшла письмова заява про розгляд справи без участі представника, по суті позовних вимог заперечень не мають.
Таким чином, на підставі ч.2 ст.158 та ч.2 ст.197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового засідання технічними засобами у відсутності сторін на підставі доказів, які є в матеріалах справи.
Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_3. та померлий ОСОБА_1 є чоловіком та дружиною, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, серії НОМЕР_2, зареєстрованого 27.12.1962 року, актовий запис № 93
Копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого 19.12.1996 року виконавчим комітетом Білицької міської ради народних депутатів в м. Добропілля Донецької області, підтверджується факт смерті ОСОБА_1., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Позивач зазначила, що після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №909/02-31 від 12.10.2016 року, державний нотаріус Другої Добропільської державної нотаріальної контори Гусєва О.В., відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадковий будинок, оскільки відповідно до довідки № 1280 від 31.08.2016 року ТОВ «Добропільське БТІ», право власності на спадковий житловий будинок за спадкодавцем не зареєстровано, що суперечить ст. 182 ЦК України. Державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача за яким виникло право, або уповноваженої нею особи, тому зареєструвати у 2016 році право власності на спадковий житловий будинок за ОСОБА_1 у спадкоємиці немає можливості.
Відповідно до Акту від 11.07.1973 року затвердженого рішенням № 13 виконкому Білицької міської ради депутатів трудящих, про закінчення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння, видно що будинок за адресою: АДРЕСА_1 закінчено будівництво та введено в експлуатацію. Відповідно до вищевказаного Акту забудовником та власником будинку є гр. ОСОБА_2.
Відповідно до довідки № 1218 від 30.08.2016 року виданої ТОВ «Добропільське бюро технічної інвентаризації» про наявність нерухомості за архівними даними на 31.12.2012 року, згідно якої гр. ОСОБА_2. є власником будинку за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, яке видано виконкомом Білицькою міською радою від 24.08.1973 року, дата реєстрації 19.09.1973 року.
Копією договору купівлі-продажу від 14.04.1977 року, засвідченого секретарем виконкому Білицької міської ради, підтверджується факт купівлі гр. ОСОБА_1 у гр. ОСОБА_2. одноповерхового жилого будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 29,8 кв.м. Також видно, що вищезазначений будинок належав гр. ОСОБА_2. на підставі свідоцтва про право особистої власності.
ТОВ «Добропільське БТІ» від 26.09.2016 року № 1217 було видано довідку, про те, що при обстеженні домоволодіння АДРЕСА_1, виявлено зменшення житлової площі за рахунок утеплення стін, будівлі на земельній ділянці побудовані до 1992 року, згідно інструкції про проведення технічної інвентаризації від 2013 року, вказані зміни не належать до самовільного будівництва. Самовільного будівництва та самовільної реконструкції не виявлено.
Згідно копії технічного паспорту на садибний житловий будинок від 26.09.2016 року, гр ОСОБА_3. мешкає за адресою: АДРЕСА_1. До характеристики будинку, господарських будівель та споруд належить: «А-1» житловий будинок, площею 51,7 кв.м.; «а-1» нежитлова прибудова, площею 15,0 кв.м.; «Б» погріб, площею 10,7 кв.м.; «В-1» сарай, площею 15,5 кв.м.; «Г» убиральня, площею 1,6 кв.м.; «Д-1» літня кухня, площею 18,3 кв.м.; «Ж-1» сарай, площею 6,6 кв.м.; «№1» огорожа, площею 12,8 кв.м.; «№2» ворота, площею 4 кв.м.; «І» водопровід, площею 5 кв.м.; «ІІ» вимощення, площею 21,00 кв.м.
Відповідно до копії домової книги для реєстрації громадян, позивач ОСОБА_3. зареєстрована у спірному будинку з 20.07.1977 року, що також підтверджується її паспортними даними.
Відповідно до заяви Білицького міського голови від 02.12.2016 року, по суті позовних вимог позивача, відповідач заперечень не має.
У зв'язку з тим, що видати свідоцтво про право на спадщину за законом, нотаріальною конторою не представляється можливим, суд вважає, що виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Разом з тим, аналізуючи норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що отримання свідоцтва про право на спадщину є правом, а не обов'язком спадкоємців, будь-які терміни для отримання свідоцтва чинним законодавством не встановлені, а його неотримання не позбавляє спадкоємців права на спадкове майно.
Суд враховує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, та має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Також, суд приходить до висновку, що справу необхідно розглядати із застосуванням ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), виходячи з наступного.
Відповідно до чч.1, 3 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
За змістом ч.ч.4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.
Відповідно до абзацу 2, 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.
Як вбачається із матеріалів справи, не заперечується представником відповідача, підтверджується відповідними документами, а саме: копіями паспорта позивача та домовою книгою, позивач ОСОБА_3. з 20.07.1977 року мешкала разом із своїм чоловіком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1
Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 14.04.1977 року, засвідченого секретарем виконкому Білицької міської ради, підтверджується факт купівлі гр. ОСОБА_1 у гр. ОСОБА_2. одноповерхового жилого будинку з надвірними побудовами за адресою: АДРЕСА_1. Фактично гр. ОСОБА_1 придбав у власність спірний будинок, але за життя не подав документи для реєстрації права власності, відповідно до законодавства.
Тобто, на момент смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 року, позивач прийняла спадщину відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном.
Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.
Частиною 1 ст.549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
У відповідності до ст.6 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом, зокрема шляхом : визнання цих прав.
Згідно ст.86 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) , право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності в Україні охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Усі форми власності є рівноправними. Відносини власності регулюються Законом України "Про власність"(697-12), цим Кодексом, іншими законодавчими актами.
Як вбачається з приписів статті 19 Закону України «Про власність» від 7 лютого 1991 року N697-XII (далі за текстом - Закон), громадяни мають право використовувати належне їм майно для ведення господарської та іншої не забороненої законом діяльності. Громадяни мають право передавати належне їм майно у тимчасове користування іншим громадянам, юридичним особам та державі. Громадяни мають право відчужувати належне їм майно. Умови і порядок відчуження національних, культурних та історичних цінностей встановлюються спеціальним законодавством України. Право приватної власності може бути передано у спадщину громадянам, юридичним особам, державі.
Статтею 48 Закону передбачено, що Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом.
Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом (ст.49 Закону).
Реєстрація права власності - це не виникнення самого права, а визнання і підтвердження такого права. Реєстрація права власності є похідною від встановленого факту виникнення, переходу або припинення права.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
На підставі викладеного, суд вважає, що в судовому засіданні доведено позивачем неможливість оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому визнання за позивачем права власності на спадкове майно є єдиним способом захисту його прав отримати спадщину.
Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування, після смерті чоловіка ОСОБА_1., який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року на житловий будинок з надвірними побудовами та господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
Керуючись ст.ст.6,86,548,549 ЦК України РСР (в редакції 1963 року), ст.ст.19,48,49 Закону України «Про власність», ст.ст.174, 212-215, ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_3 до Білицької міської ради, про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженкою с.Калинівка Красноармійського району Донецької області, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з надвірними побудовами та господарськими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року чоловіка ОСОБА_1.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Апеляційного суду Донецької області через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення надруковано у нарадчій кімнаті в одному примірнику.
Суддя Д.Є. Хоменко