Категорія 21 Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Нікушина В.П.,

суддів Вавшка В.С., Медвецького С.К.,

за участю секретаря Маркевич Я.С.,

за участю представників ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору Першої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування, за апеляційною скаргою представника в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2016 року, ухвалене у цій справі,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні житлом та визнання договору дарування недійсним.

Мотивуючи позовні вимоги, посилалась на те, що вона була незаконно виселена із будинку по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці її онуком - ОСОБА_5

Вказаний будинок належав їй на праві приватної власності. На прохання своєї доньки - ОСОБА_6 вона дозволила проживати та зареєструватись в цьому будинку своєму онукові - ОСОБА_7 В подальшому на прохання тієї ж доньки та самого онука, які запевнили її в тому, що забезпечать їй догляд протягом всього життя, вона подарувала цей будинок онукові - ОСОБА_5 за двома договорами дарування від 10 січня 2000 року та 23 серпня 2000 року. Після укладення договорів вона продовжувала проживати в будинку разом з ОСОБА_5 та сплачувати комунальні платежі. За таких обставин вона була переконана, що за наслідками укладення договорів дарування ОСОБА_5 зобовязаний був надавати їй допомогу, при цьому її право на проживання в будинку залишається непорушним.

В 2012 - 14 роках в будинку ОСОБА_5 здійснювався ремонт, після завершення якого в будинку поселилась його сімя. Її вселенню ОСОБА_5 та його дружина почали перешкоджати і вона змушена була тимчасово мешкати разом зі своєю онукою - ОСОБА_8 в її будинку по вул. М. Заньковецької, 64 у м. Вінниці. Всі її спроби вселитись до будинку, в якому вона проживала все життя та була зареєстрована, супроводжувались погрозами з боку ОСОБА_5 та його дружини.

Позовні вимоги в частині вимог про вселення і зобовязання не чинити перешкоди в користуванні будинком виділені в окреме провадження.

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування відмовлено.

З таким рішенням не погодилась ОСОБА_4, на яке її представником подана апеляційна скарга з вимогою про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог.

Законність рішення поставлена під сумнів, з посиланням на обставини про неповне зясування обставин по справі, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду встановленим обставинам.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені доводи про те, що ОСОБА_4 вважала, що в результаті укладення договорів дарування ОСОБА_5 брав на себе зобовязання опікуватись нею, а вона залишалась безспірним користувачем будинку.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_4, представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах вимог апеляційної скарги, дійшла до наступного висновку.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження і за своїми наслідками тягнуть скасування оскаржуваного рішення.

Встановлено, що ОСОБА_4 11 лютого 2000 року та 23 серпня 2000 року за договорами дарування, укладеними між нею та ОСОБА_5, нотаріально посвідченими, подарувала йому цілий будинок по вул. Карбишева, №39 в м. Вінниці.

Після укладення цих договорів ОСОБА_4 продовжувала проживати в будинку, ОСОБА_5 при цьому надавав їй допомогу. В липні 2014 року, не знімаючись з реєстрації, тимчасово переїхала проживати до своєї онуки - ОСОБА_8 в будинок по вул. М. Заньковецької, 64 у м. Вінниці, оскільки вона потребувала моральної підтримки після смерті батька і окрім того ОСОБА_5 виконував в будинку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці ремонтні роботи. Після нетривалої відсутності, ОСОБА_4 не змогла повернутись для постійного проживання в будинок по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці., оскільки ОСОБА_5 чинив їй перешкоди.

За встановлених обставин суд першої інстанції, посилаючись на положення статі 57 Цивільного кодексу в редакції 1963 року, яка діяла на момент укладення оспорюваних договорів дарування та положення статі 727 ЦК України, відмовив в задоволенні позову.

На підтвердження таких висновків, в рішенні вказані доводи про те, що заявлені ОСОБА_4 позовні вимоги не доведені, оскільки наведені нею обставини про погрози обдарованого ОСОБА_5, висловлювані в її адресу, не є підставою для розірвання договорів дарування. А її твердження про те, що ОСОБА_5 створював загрозу безповоротної втрати дарунка, залишені судом поза увагою через їх безпідставність.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна з огляду на наступні обставини.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 в ході розгляду даної справи були змінені підстави визнання оспорюваних договорів дарування недійсними (а. с. 77-79). В поданій нею заяві ставилось питання про визнання договорів недійсними, як таких, що вчиненні під впливом помилки, яка не відповідала її внутрішній волі і настанню для неї бажаних результатів.

Суд першої інстанції, залишивши дану обставину поза увагою, не вірно визначився з характером спірних правовідносин і при вирішенні спору не правильно застосував норми матеріального права.

Станом на час укладення оспорюваних договорів дарування діяв Цивільний кодекс в редакції 1963 року. За правилами статті 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року за виключенням триваючих правовідносин. Оскільки спірні правовідносини виникли у 2000 році і не є триваючими, тому вони підлягали вирішенню за правилами Цивільного кодексу в редакції 1963 року.

З положеннями статті 5-ї Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу в редакції 2003 року кореспондуються і розяснення пункту 2-го постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що відповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За визначенням частини 1-ї статі 243 Цивільного кодексу в редакції 1963 року договір дарування передбачає безоплатну передачу у власність майна однією стороною іншій. Правова природа цього правочину залишається незмінною і в розумінні частини 1-ї статі 717 ЦК України.

Із заявлених позовних вимог ОСОБА_4, підтриманих нею в ході розгляду справи, вбачається, що в її розумінні за відчуження майна на користь ОСОБА_5 він мав опікуватись нею та забезпечити проживання в цьому ж будинку.

Відповідно до пункту 28 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮ України №18/5 від 14.06.1994 року, яка діяла станом на момент укладення оспорюваних договорів, нотаріус зобовязаний розяснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод і перевірити, чи відповідає зміст посвідчуваних угод вимогам закону і дійсним намірам сторін. Наявні в матеріалах договори дарування не містять в собі даних про те, що сторонам розяснювалась сутність цих правочинів (а. с. 64, 66).

Субєктивному сприйняттю ОСОБА_4 умов догорів дарування, як таких, що зобовязували ОСОБА_5 до певних зобовязань перед нею сприяли і ті обставини, що після укладення оспорюваних правочинів, вона продовжувала проживати з ОСОБА_5 в цьому будинку до липня 2014 року, тобто фактичної передачі йому майна не відбулось. Про те, що за наслідками укладення договорів дарування ОСОБА_5 не несе перед нею жодних зобовязань їй стало зрозумілим, коли після завершення ремонту в будинку по вул. Карбишева, 39 в м. Вінниці він не допустив її до вказаного будинку.

Встановлені обставини вказують на те, що ОСОБА_4 неправильно сприймалась юридична природа укладених правочинів. Відповідно до статті 56 Цивільного кодексу в редакції 1963 року угода, вчинена внаслідок помилки, яка має істотне значення, могла бути визнана недійсною за позовом сторони цієї угоди. Орієнтири визначення помилки в розумінні цієї статті 56 Цивільного кодексу пояснювались в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними». Такий підхід є сталим на час розгляду справи і зберігає свою актуальність з урахуванням особливостей статі 229 ЦК України.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ці розяснення реалізуються в існуючий судовій практиці.

Вирішуючи спір суд першої інстанції залишив поза увагою обєктивно існуючи обставини, які доводять, що ОСОБА_4, вчиняючи договори дарування, помилялась щодо природи цих правочинів. На момент вчинення оспорюваних договорів вона досягла похилого віку, продовжувала проживати в спірному будинку разом з відповідачем, очікуючи від нього допомоги, та фактично не передала ОСОБА_5 цього будинку. В договорах дарування відсутні докази того, що нотаріусами була розяснена сторонам і зокрема ОСОБА_4 суть та наслідки їх укладення. За інших обставин ОСОБА_4 не поставила б себе вкрай невигідне становище, позбавивши себе права на житло, користування яким обдарований її позбавив.

За виробленої Верховним Судом України судової практики при розгляді конкретних справ і зокрема при розгляді справи №6-93 цс16 від 16 березня 2016 року такі обставини, як похилий вік, стан здоровя, відсутність іншого житла, продовження проживання в будинку після укладення договору дарування, за умови того, що дарунок фактично не передавався у поєднанні з доказами, є визначальними для визнання договору дарування недійсним.

За наявності цих обставин, які знайшли своє підтвердження в ході розгляду даної справи, колегія суддів прийшла до висновку про те, що оспорювані договори дарування були вчинені ОСОБА_4 під впливом помилки. А тому, оскаржуване рішення не може залишатись в законній силі і підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08.04.2016 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору Першої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування, скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, за участю третьої особи, без самостійних вимог щодо предмета спору Першої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсними договорів дарування задовольнити.

Визнати недійсними договір дарування 31/50 часток жилого будинку з часткою господарських будівель, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений і нотаріально посвідчений 11 лютого 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №2-205 та договір дарування 19/50 часток цього ж жилого будинку з прибудовами, що знаходяться по вул. Карбишева, 39 у м. Вінниці, укладений та нотаріально посвідчений 23 серпня 2000 року в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі, зареєстрований в реєстрі за №6-1905.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: