Ухвала

іменем україни

20 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ДьоміноїО.О., Демяносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах малолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітніх дітей, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання малолітніх дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що від шлюбу із ОСОБА_7 він має двох малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Посилаючись на те, що він матеріально забезпечує дітей, створює всі умови для їхнього розвитку, має власне житло, а відповідач створила нову сім'ю, не приділяє уваги дітям і не виконує своїх батьківських обов'язків, позивач просив визначити місце проживання малолітніх дітей разом із ним.

У червні 2016 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітніх дітей разом із нею, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в інтересах дітей найкращим є проживання саме з матір'ю, а не з батьком. Зазначила, що визначення місця проживання дітей із батьком нанесе непоправної шкоди їхньому здоров'ю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2016 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із матір'ю ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено, визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком за адресою: АДРЕСА_1, 01023.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7, ухвалюючи рішення про визначення місця проживання дітей разом із матір'ю, суд першої інстанції виходив із відсутності виключних обставин у розумінні положень ст. 161 СК України, які б свідчили про неможливість визначення місця проживання дітей разом із матір'ю.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав.

Разом із тим відповідно до ч. ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Частиною 1 ст. 9 Конституції України установлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У ст. 6 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей закріплено обов'язок судового органу здійснювати все можливе для забезпечення права дитини приділити належну увагу думкам висловленим дитиною. Так, якщо внутрішнім законодавством дитина визнається такою, що має достатній рівень розуміння, судовий орган: упевнюється в тому, що дитина отримала всю відповідну інформацію; у відповідних випадках консультує особисто дитину (у разі необхідності - приватно) сам або через інших осіб чи інші органи в зрозумілий дитині спосіб, якщо це явно не суперечить найвищим інтересам дитини; надає можливість дитині висловлювати її думки; приділяє належну увагу думкам, висловленим дитиною.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з роз'ясненнями, які викладено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції із передбачених ст. 309 ЦПК України підстав, апеляційний суд правильно виходив із того, що судом першої інстанції не враховано вищевказаних положень норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, не встановлено фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: не встановлено дійсного ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків; не з'ясовано думки дітей про особисту прихильність до кожного з батьків.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку суд виходив із того, що відповідно до акта обстеження умов проживання від 17 червня 2015 року, представниками Служби у справах дітей здійснено вихід за місцем проживання батька дітей та зафіксовано, що в квартирі АДРЕСА_1 створено всі необхідні умови для проживання дітей, є окремі кімнати з усім необхідними для забезпечення належного виховання та навчання дітей.

Крім того, висновком органу опіки та піклування Печерської районної державної адміністрації від 13 липня 2015 року рекомендовано визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, із батьком.

Апеляційний суд правильно врахував, що у справі відсутні докази, які б свідчили про недостатню обґрунтованість висновків органів опіки та піклування та/або їх суперечливість інтересам дитини, тому обґрунтовано визнав безпідставним висновок суду першої інстанції про відхилення цих висновків.

При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що, проінформувавши дітей про спір, який існує між сторонами у справі, вислухавши їх думку з приводу того, з ким діти бажають проживати, Служба у справах дітей у повному обсязі виконали свої обов'язки, а також діяла відповідно до норм Європейської конвенції про здійснення прав дитини (ст. ст. 3, 12) та відобразила позицію дітей у відповідному акті від 06 липня 2015 року, який покладено в основу висновку органу опіки та піклування Печерської районної державної адміністрації від 13 липня 2015 року.

Разом із тим, апеляційний суд виходив із того, що можливість дітей висловлювати свою думку, їх розуміння суті спору, який розглядається між батьками, а також їх прихильність до батька підтверджено професійними дитячими психологами під час діагностичного обстеження, а саме: дитячим психологом ОСОБА_9; працівниками Служби у справах дітей Печерської районної у м. Києві державної адміністрації під час опитування малолітніх дітей; фаховим дитячим психологом - судовим експертом у експертному дослідженні; психологом - судовим експертом Українського Науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології, згідно з висновками яких від 28 січня 2016 року № № 3 та 4 у дітей спостерігається позитивне ставлення до батька, у спілкуванні з батьком спостерігаються гармонійні стосунки, прагнення до спілкування та спільного проведення часу, присутність особистої емоційної прихильності до батька.

Поданий після опитування в судовому засіданні дитини ОСОБА_5 висновок фахівця ОСОБА_11, апеляційний суд обґрунтовано визнав таким, що не спростовує наявних у матеріалах справи доказів щодо бажання дитини проживати разом із батьком.

На підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно установив, що ОСОБА_4 особисто сплачує за навчання дітей. Так, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у Великобританії у школі LudgroveScpolTrustLimited; вартість навчання сина в зазначеній школі становить 24 900 фунтів стерлінгів на навчальний рік, яка сплачена ОСОБА_4, що підтверджено копією листа зі школи; запланована програма навчання триває до 2019 року. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, навчається в KyivInternationalSchool у м. Києві; вартість навчання в зазначеній школі становить 19 500 доларів США на навчальний рік, яка сплачена ОСОБА_4, що підтверджено копією рахунка від 01 липня 2014 року.

Крім того, відповідно до довідки від 27 січня 2016 року з дитячої школи творчого розвитку «Будинок талантів» батько забезпечує дочці не тільки навчання у школі, а й розвиток її здібностей у позашкільний час.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи ОСОБА_7 про неможливість брати участь у вихованні дітей, адже такі доводи не узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами.

Печерською районною у м. Києві державною адміністрацією як органом опіки та піклування на підставі розпорядження від 24 вересня

2016 року № 432 визначено участь ОСОБА_7 у вихованні малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким чином: зустрічі кожної суботи з 10.00 год. до 12.00 год. у присутності представника Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб сім'ї, дітей та молоді у приміщенні вказаної служби. Відповідно до довідки Печерського районного у м. Києві центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 27 січня 2016 року № 43 із запланованих із ОСОБА_7 16-ти зустрічей 7 не відбулося з ініціативи ОСОБА_7

Наведені обставини свідчать по те, що ОСОБА_7 не виконує рішення органу опіки та піклування, яким визначені її зустрічі з донькою.

Апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що у справі відсутні належні докази на підтвердження участі ОСОБА_7 у вихованні дітей після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_4, а також на підтвердження того, що після припинення шлюбних відносин та до часу звернення ОСОБА_4 до суду із позовом про визначення місця проживання дітей, ОСОБА_7 вчиняла будь-які дії щодо визначення місця проживання своїх малолітніх дітей в порядку, визначеному законом.

Апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що лише після звернення ОСОБА_4 до суду з указаним позовом ОСОБА_7 подала до суду позови про відбирання малолітніх дітей, повернення їх за місцем проживання та про визначення місця проживання дітей.

Суд першої інстанції, визначаючи місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 із матір'ю ОСОБА_7, не зазначив конкретної адреси. З цим обґрунтовано не погодився суд апеляційної інстанції, скасувавши рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_7 не доведено наявність у неї постійного місця проживання, де дітям могли б бути створені нормальні умови для проживання. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування про визначення місця проживання дітей від 13 липня 2016 року, ОСОБА_7 стверджувала, що на даний час змушена проживати у своїх батьків, а також у друзів, оскільки за адресою: АДРЕСА_3, у квартирі де вони з чоловіком та дітьми проживали раніше, потрапити не може. (т. 2

а.с 153).

Проте, згідно з договором дарування від 16 червня 2006 року квартира АДРЕСА_3 була подарована ОСОБА_4 сину ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 72).

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212, 303, 316 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи були предметом перевірки в апеляційному суді й апеляційний суд їх обґрунтовано спростував, крім того, вони зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.О. Дьоміна

М.В.Демяносов

І.К.Парінова