АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4441/15-ц Номер провадження 22-ц/786/270/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади м. Полтави в особі виконкому Полтавської міської ради про визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні її позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне зясування обставин справи, просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ст. 26 ЗУ «Про основи містобудування» та невірно витлумачив розяснення Постанови Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України». Зокрема вказує на те, що самочинного будівництва вона не здійснювала, а лише перепланувала належні приміщення, що не може розцінюватись як перешкода для визнання за нею права власності на такий обєкт нерухомості.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 5 червня 2006 року між ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець передав покупцю у власність приміщення в будинку літер. «А-9» . 17 приміщення 36,8 кв.м., приміщення 17а - 39,1 кв.м., загальною площею 75,9 кв.м. на 1-му поверсі по вул. М. Бірюзова, 96 в м. Полтаві і є частиною гуртожитку ВАТ «ПзГРЛ» (цілісного майнового комплексу), розташованого на земельній ділянці,норма якої не встановлена.

В цей же день сторони підписали акту прийому-передачі.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Центральній універсальній біржі від 14 вересня 2007 року визнано дійсним укладений в письмовій формі договір купівлі-продажу приміщення від 5 червня 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Полтавський завод газорозрядних ламп» та визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно - приміщення в буд. літ «А-9», приміщення 17 площею 36,8 кв.м., приміщення 17а площею 39,1 кв.м., загальною площею 75,9 кв.м. на 1-му поверсі по вул. М. Бірюзова, 96 в м. Полтаві і є частиною гуртожитку ВАТ «ПзГРЛ».

На підставі вказаного рішення Полтавським районним судом 14 вересня 2007 року видано виконавчий лист.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на окремий індивідуальний обєкт квартиру № 308 на першому поверсі по вул. М. Бірюзова, 96 в м. Полтаві, яка складається з кімнати (17) площею 20,1 кв.м., кухні (17а) площею 17,2 кв.м., кімнати (17в) площею 13,5 кв.м., коридору (17б) площею 9,3 кв.м., санвузла (17г) площею 2,8 кв.м., кладової (17д) площею 4,3 кв.м, тамбуру (17е) площею 3,2 кв.м., шафи (17ж) площею 0,3 кв.м., загальною площею 70,7 кв.м., з них житловою 33,6 кв.м, а також ганку площею 6,8 кв.м.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на висновок експерта №108 від 14 липня 2012 року, згідно якого самовільно переплановані нежитлові приміщення в житловому будинку по вул. М. Бірюзова, 96 в м. Полтаві можливо використовувати як житлові, та лист від 11 вересня 2012 року Управління з питань містобудування та архітектури про рішення щодо погодження з проведеним ОСОБА_2 переобладнанням нежитлових приміщень під житлові, та влаштування ганку.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зверталась до відповідних компетентних установ щодо вирішення питання узаконення здійсненої нею прибудови до квартири, переведення отриманого за договором купівлі-продажу нерухомого майна в статус житлового приміщення, зазначивши при цьому що до компетенції суду не належить вирішення питання зміни статусу приміщень з нежитлових в житлові.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до розяснень наданих в пунктах 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 ЗУ «Про основи містобудування»спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності в тому числі за наявності самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, утворюють житловий фонд.

Відповідно до ст.ст. 15, 18 ЖК УРСР, виконавчі комітети місцевих рад на території своєї компетенції здійснюють державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, вирішують й інші питання в галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду, віднесені до їх відання законодавством, здійснюють управління житловим фондом місцевих Рад.

Відповідно до п.п. 5,9 і 10, п. «б» ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до делегованих повноважень виконавчого органу місцевої ради (міської державної адміністрації) належать облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням; облік нежилих приміщень на відповідній території незалежно від форм власності, внесення пропозицій їх власникам щодо використання таких приміщень для задоволення потреб територіальної громади; облік відповідно до закону обєктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

З наведеного слідує, що питання узаконення обєктів нерухомості з самочинними переобладнаннями, перебудовами вирішується відповідними установами в межах їх компетенції (місцевими радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю).

В даному випадку позивач придбала у власність відповідні приміщення, які за своїм статусом відносяться до нежитлових приміщень у житловому будинку «А-9» по вул. Бірюзова, 96 в м. Полтаві та здійснила їх самовільне перепланування, в тому числі добудувала ганок площею 6,8 кв.м. на земельній ділянці, яка не була відведена їй для цієї мети.

За змістом ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Між тим, позивачем не надано доказів, які б свідчили про порушення відповідачем - територіальною громадою м. Полтави в особі виконавчого комітету Полтавської міської ради її прав чи інтересів, позаяк не надано будь-яких інших доказів про її звернення до інших компетентних органів з питаннями щодо зміни статусу придбаного нерухомого майна на житлове приміщення, узаконення проведених в ньому самовільних перепланувань та добудов.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для здійснення судового захисту заявлених ОСОБА_2 позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, не заслуговують на увагу твердження апелянта про те, що судом першої інстанції невірно застосовані норми матеріального права та здійснено помилковий висновок щодо наявності самочинно збудованих приміщень, оскільки встановлено та не заперечується позивачем те, що нею самовільно було здійснено перепланування внутрішніх приміщень та побудовано ганок на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, що згідно з положеннями ст. 376 ЦК України є самочинним будівництвом.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

С У Д Д І : ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_4