Провадження № 2/742/1584/16
Єдиний унікальний № 742/3671/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючого - судді : Зарічної Л.А.,

при секретарі: Геєць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Прилуках цивільну справу за позовам ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій вказує , що 31 серпня 2015 року позичила відповідачу по справі грошові кошти розміром 5000 грн., про що між ними був укладений відповідний письмовий договір позики грошей у вигляді розписки, в якому було визначено строк повернення отриманої суму у повному обсязі - 01 липня 2016 року. Однак, у зазначений у договорі час гроші відповідач не повертає, на телефонні дзвінки не відповідає, що змусило ОСОБА_1 звернутися до суду із даною позовною заявою про стягнення боргу.

В судовому засіданні позивачем було підтримано позовні вимоги у повному обсязі, зважаючи на неналежне виконання грошового зобовязання, а відповідач їх визнав.

Вислухавши пояснення, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму у строк та в порядку, що встановлені договором, що передбачено вимогами ст.ст.1046,1049 ЦК України.

Крім того, відповідно до вимог ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_2 31 серпня 2015 року взяла у позику у ОСОБА_1 гроші в сумі 5000 грн., які зобовязувалася повернути 01 липня 2016 року (а.с.5), про що позичальником власноручно було написано відповідну розписку .

Однак у зазначений в договорі час , відповідач визначеного розміру коштів не повернув, як не повернув їх і до моменту розгляду справи у суді, а тому позивач має законне право на стягнення всієї суми позики у звязку з простроченням виконання грошового зобовязання в судовому порядку, оскільки не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання відповідно до вимог цивільного законодавства.

Стаття 60 ЦПК України покладає обовязок на кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст.59 ч.1 ЦПК України, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 208 ЦК України вказує, що правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у 20 і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян має вчинятися у письмовій формі.

Під час отримання відповідачем у позику 5000 грн. визначена форма правочину була дотримана і була написана письмова розписка.

Таким чином суд вважає, що відповідачем не було доведено належними та допустимими доказами факт повернення грошей за договором позики від 31 серпня 2015 року, а тому вимоги позивача є правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Що стосується стягнення з боржника трьох відсотків річних, суд вважає, що такі підлягають до задоволення, оскільки з часу невиконання погоджених умови та звернення до суду минуло 140 днів, що у грошовому виразі становить 57 грн.53 коп. (5000 грн./100% Х 3% : 365 днів Х 140 днів).

Що стосується стягнення інфляційних втрат за період прострочення боргу, то такі також передбачені вимогами ст.625 ЦК України та підлягають до стягнення виходячи із наданого позивачем розрахунку в розмірі 230 грн.

Таким чином, з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума в розмірі 5287 грн.53 коп.

Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог суд вважає, за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по справі по сплаті судового збору в розмірі 551 грн.20 коп.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 610,625,1046-1050 ЦК України, ст.ст. 88,213-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5287 грн. 53 коп. боргу за договором позики та 551 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування понесених витрат по сплаті судового збору, а всього 5838 грн.73 коп.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі впродовж 10 днів з дня його проголошення апеляційної скарги апеляційному суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя