_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/1733/14-ц
Провадження № 2/520/53/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2016 року Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Васильків О.В.

при секретарі Площинській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, суд, -

ВСТАНОВИВ:

18.02.2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1, укладений 25.02.2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та зареєстрований в реєстрі за №80. При цьому позивач посилається на те, що його мати ОСОБА_4, укладаючи договір дарування частини квартири у 2011 році не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у зв'язку із чим, позивач змушений звернутися до суду із позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просить їх задовольнити. При цьому, представник вказала, що підтримує висновок експерта № 72 від 03.06.2016 року, так як при проведенні даного експертного дослідження було враховано всі належні докази та показання свідків, та встановлено, що ОСОБА_4 під час укладання договору дарування частини квартири у 2011 році абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та пояснив, що у ході розгляду справи було проведено три експертизи, і лише один з них встановив, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Вказаний висновок експерта, на думку, представника відповідача, не може вважатися належним доказом, так як суперечить матеріалам справи. Окрім того, представник вказав, що договір дарування не може бути визнаний недійсним, оскільки, допустивши можливість, що ОСОБА_4 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вказана обставина, все ж не може спростовувати вільне волевиявлення іншої сторони правочину, а саме ОСОБА_3 на укладання договору дарування.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає у повному обсязі /а.с. 242/.

Вислухавши учасників справи, які з'явилися до судового засідання, дослідивши матеріали справи та оригінали медичних карток, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 05.09.1997 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № 99170 від 05.09.1997 року було видано свідоцтво про право власності на житло № 15-4274, яким посвідчено, що ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві приватної спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2 /а.с. 6/.

Судом досліджено технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_3 /а.с. 7-9/.

25.02.2011 року ОСОБА_4, ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої сторони, уклали договір дарування, реєстровий номер № 80, за яким, ОСОБА_2 отримала у дар 2/3 частини квартири АДРЕСА_2. Договір посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5 /а.с. 47-48/.

14.07.2013 року у віці 86 років померла ОСОБА_4, актовий запис № 6881, що вбачається із свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 347077, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_8 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції /а.с. 10/.

У ході розгляду справи сторона позивача пояснювала, що ОСОБА_4 під час укладання оспорюваного правочину була людиною похилого віку, хворіла, погано бачила, та погано розуміла звернення до неї, мала порушення мозкового кровообігу, а тому, на думку, сторони позивача, вона не могла усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Положеннями абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однієї зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1, померла 14.07.2013 року ОСОБА_4 є його матір'ю.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 правомірно звернувся до суду із вимогами про визнання договору дарування недійсним, оскільки, будучи спадкоємцем першої черги майна померлої 14.07.2013 року ОСОБА_4, позивач стверджує, що укладений 25.02.2011 року договір дарування, надає позивачу у розумінні абз. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року право на захист прав та законних інтересів позивача, які на думку позивача, порушені вчиненням правочину.

Як на підставу позовних вимог сторона позивача посилалася на ст. 225 ЦК України, положення якої передбачають, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак, у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

Так, на виконання положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судом за клопотанням сторони позивача ухвалою суду від 30.10.2014 року було призначено по справі судову медико-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 600 від 14.11.2014 року /а.с. 95-99/, комісія експертів по фактично наданим матеріалам справи не здатна надати відповіді на питання, що викладені в ухвалі суду від 30.10.2014 року, в тому числі і у зв'язку із тим, що викладені питання не відносяться до компетенції лікаря судового експерта-психіатра.

На виконання висновку експерта по справі № 600 від 14.11.2014 року, стороною позивача у ході розгляду справи були надані медичні документи ОСОБА_4 у період з 2009 року по 2011 рік, а також у судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_8, яка пояснила суду, що з 2009 року ОСОБА_4 почала путати імена, називала свідка ОСОБА_9, а її дочку замість ОСОБА_2, називала ОСОБА_8. Свідок вказала, що після виявлення вказаних порушень у психічному стані, ОСОБА_4 пройшла курс лікування, і навіть сама свідок робила їй щеплення декілька разів. Проте в подальшому, у 2010 році ОСОБА_4, будучи в гостях у свідка, забувала де у квартирі туалет та ванна, хоча у квартирі вона бувала систематично з 1978 року, та у квартирі не проводилось перепланування. Також свідок вказала, що ОСОБА_4 неодноразово передавала вітання матері свідка, яка померла ще у 2003 році. Свідок підтвердила, що у серпні 2011 року ОСОБА_4 вийшла з дому, та не змогла самостійно повернутися, чоловік свідка знайшов її у лікарні.

30.03.2015 року з урахуванням наданих додаткових медичних документів, які не були досліджені експертами при складанні висновку № 600 від 14.11.2014 року, а також з урахуванням пояснень, наданих свідком у судовому засіданні стосовно стану здоровя ОСОБА_4, судом за клопотанням сторони позивача було призначено по справі додаткову судову медико-психіатричну експертизу.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 631 від 15.12.2015 року, ОСОБА_4 будь-яким хронічним, стійким психічним розладом не страждала, виявлено клінічні ознаки органічного розладу особистості внаслідок церебрального атеросклерозу з когнітивними порушеннями, ступінь вираження і глибина яких не позбавляли її в момент укладання договору дарування від 25.02.2011 року, усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними /а.с. 165-170/.

Із вказаним висновком № 631 від 15.12.2015 року сторона позивача не погоджувалася, та представник пояснювала, що при складанні висновку не було враховано та не було досліджено витребувані судом медичні документи, не проаналізовані показання свідка та висновок лікаря-невропатолога від 12.11.2008 року.

У ході розгляду справи судом було викликано до суду та допитано експерта ОСОБА_10, який щодо зауважень представника позивача стосовно не врахування експертами витребуваних судом медичних документів, показань свідка та висновку лікаря-невропатолога від 12.11.2008 року, пояснив, що при складанні висновку від 15.12.2015 року ними були проаналізовані вказані докази. Однак, показання лише одного свідка не спростовують досліджених доказів, у зв'язку із чим ним взагалі не були відображені у висновку. Також експертом не було мотивовано причин, по яким він не досліджував вказані докази.

03.03.2016 року, проаналізувавши наявні в матеріалах справи висновки судово-психіатричної експертизи від 14.11.2014 року та додаткової судово-психіатричної експертизи від 15.12.2015 року, судом за клопотанням сторони позивача було призначено комплексну судову психолого-психіатричну експертизу із залученням експерта-психолога.

Так, згідно висновку судово-психіатричних експертів № 72 від 03.06.2016 року, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла 14.07.2013 року, на час укладання договору дарування від 25.02.2011 року страждала на стійкий психічний розлад у вигляді змішаної коркової та підкоркової судинної деменції, що абсолютно позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору дарування від 25.02.2011 року /ас. 198-209/.

В даному висновку судово-психіатричних експертів № 72 від 03.06.2016 року зазначено, що експертна комісія, яка 15.12.2015 року здійснювала посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_4, з незрозумілих причин проігнорувала наявні в матеріалах справи показання свідка ОСОБА_1, в яких відображався психічний стан ОСОБА_4 не лише на період укладання нею договору дарування від 25.02.2011 року, а й вказувалася зміна у психічному стані, починаючи ще з 2009 року, хоча ще сама експертна комісія, яка надавала висновок від 15.12.2015 року, просила надати їм детальну роздруківку показань свідка.

Експертами при наданні висновку № 72 від 03.06.2016 року вказано, що згідно висновку № 631 від 15.12.2015 року, експертами, які його надавали, не було враховано на ряду із психопатологічною картиною умови життя ОСОБА_1, її привязаності, преморбідні (такі, що властиві спочатку) особливості особистості та нові, які з'явилися під час хвороби, та не були властиві раніше.

У висновку № 72 від 03.06.2016 року вказано, що експертами, які надавали висновок № 631 від 15.12.2015 року, у супереч роз'яснень Верховного Суду України, вказуючи на здатність чи нездатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не визначено абсолютність чи обмеженість даної можливості, що не позбавляє даний висновок наявності двозначних трактувань.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, детально проаналізувавши наявні в матеріалах справи висновки судових експертів, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача ОСОБА_2 про неналежність висновку № 72 від 03.06.2016 року як доказу по справі, оскільки, суд приходить до однозначного висновку, що саме висновок судово-психіатричних експертів № 72 від 03.06.2016 року є належним, допустимим, достовірним доказом по справі, так вказаний висновок узгоджується та не суперечить матеріалам справи, що досліджені судом.

Відповідно до правового висновку Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року по справі № 6-131цс14, суд може визнати договір недійсним із підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України в разі, якщо встановить, що у момент укладення договору позивач був неспроможний розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Той факт, що позивач у момент укладення договору виявляв ознаки психічного розладу, які здійснили істотний вплив на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, обмежуючи цю здатність, не є підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України.

З урахуванням вказаного, та враховуючи, що висновком судово-психіатричних експертів № 72 від 03.06.2016 року, встановлено, що ОСОБА_4, на час укладання договору дарування від 25.02.2011 року страждала на стійкий психічний розлад у вигляді змішаної коркової та підкоркової судинної деменції, що абсолютно позбавляло її здатності розуміти значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору дарування від 25.02.2011 року, суд приходить до висновку, що наявні підстави у розумінні ст. 225 ЦК України, для визнання правочину недійсним.

При цьому, суд зазначає, що згідно зі ст. 217 ЦК України, правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому випадку відповідно до ст. 217 ЦК України, суд може визнати недійсною частину правочину.

Суд приймає до уваги та погоджується із поясненнями представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, що не усвідомлення ОСОБА_4 значення своїх дій та нездатність керувати ними, не може спростовувати вільне волевиявлення іншої сторони правочину, а саме ОСОБА_3 на укладання договору дарування. У зв'язку із чим, суд вважає, що договір дарування частини квартири АДРЕСА_4, укладений 25.02.2011 року має бути визнаний недійсним лише у частині укладання договору ОСОБА_4

При цьому, суд вважає, що оспорюваний договір дарування був би вчинений ОСОБА_3 і без включення недійсної частини договору, про що свідчить надана відповідачем ОСОБА_3 заява про невизнання позовних вимог у повному обсязі, яка спрямована на збереження наслідків укладеного ним правочину.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає задоволенню, так як обґрунтована та доведена.

Керуючись ст. 10, 11, 30, 57-64, 212-215, 217, 218, 294 ЦПК України, ст. ст. 217, 225, 368, 369 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгяду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, суд, -

ВИРІШИВ:

Визнати договір дарування частини квартири АДРЕСА_4, укладений 25.02.2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з іншої сторони, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №80, - недійсним у частині укладання договору ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Васильків О. В.