АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/8961/16 Головуючий у 1 інстанції - Притула Н.Г.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

при секретарі - Куркіної І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 5 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Соляріс» про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до свого колишнього чоловіка ОСОБА_2, а також до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Соляріс» (далі - ТОВ «ТД»Соляріс») і просила винести рішення, яким визнати недійсним договір позики за №67 від 28.12.2012 року, укладеним між відповідачами, згідно якого ТОВ «ТД»Соляріс» надав ОСОБА_2 безвідсоткову позику на суму 500.000 грн., на термін до 2017 року на побутові потреби.

Позивачка зазначала, що про указаний договір позики їй стало відомо у 2015 році після звернення відповідача ОСОБА_2 до неї з зустрічним позовом у справі про поділ спільного майна подружжя, у справі, яка перебуває у провадженні Ірпінського міського суду Київської області.

Позивачка послалась на ч.2 ст.65 СК України, згідно якої дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

А, згідно ч.3 цієї статті для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

РішеннямШевченківського районного суду м.Києва від 5 травня 2016 року позов задоволено /т.2 а.с.33-36/.

Ухвалюючи рішення та визнаючи недійсним договір позики за №67 від 28.12.2012 року, за яким ТОВ «ТД»Соляріс» надав ОСОБА_2 безвідсоткову позику на суму 500.000 грн., суд керувався ч.2 ст.65 СК України, та виходив з того, що позивачка ОСОБА_3, як дружина позичальника ОСОБА_2, не давала згоди своєму чоловікові на укладання договору позики, а отримані чоловіком кошти за цим договором позики у сумі 500.000 грн., якщо ним і були отримані, однак на потреби сім»ї використані не були.

Судовим рішенням визнано недійсним договір №67 безвідсоткової поворотної позики від 28.12.2012 року, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ТД»Соляріс».

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 5 травня 2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 /т.2 а.с.41-45/.

Скаржниця в апеляційній скарзі зазначала, що отримана ОСОБА_2 позика у сумі 500.000 грн. була використана на потреби сім»ї, зокрема, для розрахунку за попередньою позикою, яка була отримана ОСОБА_2 у ОСОБА_4 у розмірі 70.000 дол.США для придбання квартири АДРЕСА_1, про що позивачці ОСОБА_3 було відомо.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Як слідує із матеріалів справи і таке встановлено судом, сторони по справі: позивачка ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 7.07.2006 року по 11.08.2014 року.

Від спільного проживання у шлюбі указані сторони мають доньку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після розлучення батьків перебуває на вихованні та утриманні матері.

Встановлено, що, з грудня 2014 року у провадженні Ірпінського міського суду Київської області, перебуває на розгляді справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у тому числі квартири АДРЕСА_1, яка придбана подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі-продажу від 22.10.2008 року /т.1 а.с.48-52,193/.

Також, у цьому ж провадженні Ірпінського суду, розглядається зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, зокрема, позивач за зустрічним позовом просить включити у предмет поділу майна подружжя - також зобов»язання за договором позики у сумі 500.000 грн., отриманої ним 28.12.2012 року у ТОВ «ТД»Соляріс» /т.1 а.с.136-139/.

ОСОБА_3 указала на те, що про указану позику її чоловіка у сумі 500.000 грн. їй стало відомо лише після ознайомлення з зустрічним позовом її колишнього чоловіка ОСОБА_2, а тому, у вересні 2015 року вона звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва (за місцем знаходження відповідача ТОВ «ТД»Соляріс») з позовом про визнання недійсним указаного договору позики на суму 500.000 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19.11.2015 року провадження у справі про поділ майна між подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зупинене до розгляду справи про визнання недійсним договору позики, яка є предметом розгляду цього провадження /т.1 а.с.160,161/.

Отже, згідно твердження ОСОБА_2 слідує, що в період зареєстрованого шлюбу між ним та ОСОБА_3, згідно договору позики від 28.12.2012 року за №67 ТОВ «ТД»Соляріс» надало йому, як своєму працівнику, який обіймає посаду роздільника брухту, безвідсоткову позику на суму 500.000 грн., на термін до 28.12.2017 року з цільовим призначенням на побутові потреби /т.1 а.с.6/.

На підтвердження цього факту відповідач ОСОБА_2 посилається на письмовий договір позики від 28.12.2012 року за №67, згідно якого, ТОВ «ТД»Соляріс» надало ОСОБА_2 в позику грошові кошти на безвідсотковій основі у сумі 500.000 грн.

Відповідно до п. 4 Договору позики зазначено, що позика надається шляхом передання готівкових коштів Позичальнику через касу Позикодавця.

Із видаткового касового ордеру від 28.12.2012 року слідує, що ОСОБА_2 отримав указану суму 28.12.2012 року через касу ТОВ»ТД»Соляріс» /т.1 а.с.118/.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, в силу договірних відносин позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що указану позику у сумі 500.000 грн. він отримав з метою розрахуватись з ОСОБА_4 за боргами у сумі 70.000 дол.США, які використані ним на придбання вище зазначеної квартири АДРЕСА_1.

Відповідач не заперечує відносно того, що він не отримував письмового погодження від своєї дружини на отримання позики у сумі 500.000 грн., однак посилається на те, що указана сума була використана ним на потреби сім»ї, зокрема, на розрахунки за попередньою позикою, що отримана ним на придбання квартири для сім»ї.

У судовому засіданні ОСОБА_4, який представляв інтереси відповідача ТОВ»ТД»Соляріс», підтвердив те, що після отримання позики у розмірі 500.000 грн., відповідач ОСОБА_2 з ним розрахувався за попередньою позикою у розмірі 70.000 дол.США.

Між тим, із пояснень позивачки ОСОБА_3 та її представника у судовому засіданні, слідує, що відповідач ОСОБА_2 позику, яка отримана ним у 2008 році від ОСОБА_4, повернув ще в 2009 році, про що сам неодноразового говорив своїй дружині.

У зв»язку з цим, як зазначала позивачка, отримувати позику на потреби сім»ї у 2012 році у розмірі 500.000 грн., у відповідача ОСОБА_2 не було такої потреби, але якщо він дійсно її отримав, то, на будь-які потреби сім»ї, ця позика використана не була.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині того, що показання позивачки є правдивими, а тому вони правомірно покладені в основу доказування при вирішенні спору та ухваленні рішення.

При цьому, як встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 не навів суду належних доказів того, що отримана ним від ТОВ «ТД»Соляріс» позика у сумі 500.000 грн. була використана на потреби сім»ї і що отримання цієї позики він погоджував зі своєю дружиною ОСОБА_3.

Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57-60 ЦПК України.

Статтями 60,61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов»язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Обставини, визнані сторонами, згідно із ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Проте, це загальне правило діє, якщо в нормах матеріального права відсутня вказівка про перерозподіл обов»язків доказування.

Згідно зі ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що однин з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог п.п.2,4 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Тобто, названі норми матеріального права припускають існування факту спільної сумісної власності подружжя, доки не доказано інше кимось із подружжя.

В даному конкретному випадку відповідач ОСОБА_2 не надав суду доказів, що грошові кошти у сумі 500.000 грн., як він отримав від відповідача ТОВ»ТД»Соляріс» у вигляді позики в період шлюбу з позивачкою ОСОБА_3, були використані на потреби сім»ї.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що отримані ОСОБА_2 у позику кошти у сумі 500.000 грн. не є спільною сумісною власністю подружжя - є аргументованим і відповідає обставинам справи.

За правилами ч.3 ст.65 СК України письмова згода другого з подружжя для укладення договору обов»язкова не тільки у випадку укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, а є також необхідною для укладення договорів стосовно цінного майна.

В даному конкретному випадку предметом оспорюваного договору є грошові кошти у сумі 500.000 грн., тобто, цінне майно.

Допустимі, в даному випадку письмові, докази на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 надавала свою згоду на укладення ОСОБА_2 оспорюваного договору безвідсоткової позики у відповідача ТОВ»ТД»Слоляріс», відсутні. Водночас сторони по справі підтвердили ту обставину, що письмова згода на укладання оспорюваного правочину ОСОБА_3 не надавалась.

Таким чином, укладений 28.12.2012 року за №67 договір позики ОСОБА_6 на суму 500.000 грн. не відповідає вимогам ст.65 СК України, що, враховуючи положення ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, є підставою для визнання указаного правочину недійсним.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє за дорученням ОСОБА_2, відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 5 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді