Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 334/7979/15Головуючий у 1-й інстанції Дубина Л.А.
Пр. № 22-ц/778/3786/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участі секретаря Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Банк) до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИЛА:

Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив у рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у cумі 1652740,94 грн., з яких: тіло кредиту - 659998,32 грн.; відсотки - 616424,44 грн.; пеня - 353786,17 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 11960,63 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 10571,37 грн. за договором про надання споживчого кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки №0/3 від 20.02.2007 року з ОСОБА_2, а саме: житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 451 кв.м.. на якій знаходиться: житловий будинок цегляний, житловою площею 83,9 кв.м., зазначений в плані літерою А та надвірні споруди: гараж, зазначений в плані літерою Г; вбиральня, зазначена в плані літерою Е; замощення, зазначене в плані під літерою II; сараї, зазначені в плані літерами Б. Д; літня кухня зазначена в плані літерою В; навіс, зазначений в плані літерами К: паркани, зазначені в плані під № 7. 9: водопровід, зазначений в плані під № 2; ворота, зазначені в плані під № 5; огорожа, зазначена в плані під № І; яма зливна, зазначена в плані під № 10; хвіртка, зазначена в плані під № 8. Місцезнаходження (адреса) - АДРЕСА_1 зар. №3779182; площа-загальною площею 101,7 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м; предмет іпотеки є власністю Іпотекодавця на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. "09" грудня 2005 року за реєстровим №4259, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів №1024049 від "09" грудня 2005 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9843877 від 15.02.2006 р. і не має жодних договірних змін строків позовної давності, щодо правочинів на підставі яких Іпотекодавець отримав право власності на Предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» (); визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» () право власності на: житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 451 кв.м., на якій знаходиться: житловий будинок цегляний, житловою площею 83,9 кв.м. Місцезнаходження (адреса) - АДРЕСА_1, загальною площею 101.7 кв.м., житловою площею 83,9 кв.м; всі судові витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2016 року (а.с. 171-174) у задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 182-185) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Банку задовольнити повністю.

В якості додатка до своєї вищезазначеної апеляційної скарги Банк надав апеляційному суду розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором кредиту сторін №1 від 20.02.2007 року станом на 31.08.2015 року в межах строків позовної давності (а.с. 189-190), який у нього раніше витребував у цій справі суд першої інстанції, та за змістом якого загальна сума заборгованості станом на 31 серпня 2015 року складає 1652329,20 грн., із них: сума заборгованості за кредитом - 30538,83 грн., сума заборгованості за відсотками - 29176,36 грн., сума заборгованості за комісіями (пенею) - 387236,57 грн.

Відповідач ОСОБА_2 надала апеляційному суду через канцелярію для долучення до матеріалів цієї справи письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі (а.с.211-213).

У судове засідання 25 жовтня 2016 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 209-210) представник Банку та відповідач ОСОБА_2 не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістила, а представник Банку за довіреністю (а.с. 215) Карпишин Я.М. подав апеляційному суду заяву (а.с. 214), в якій просив розглядати дану справу апеляційним судом без участі представника Банку.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання представника Банку і відповідача ОСОБА_2 та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання представника Банку задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю представника Банку і відповідача ОСОБА_2 за присутністю представника останньої за договором - адвоката (а.с.216-217) Ярошенка О.О.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - Ярошенка О.О., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213 ЦПК України, ст. ст. 16,256,261, 267,525, 1049, 1050,1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку» та виходив із того, що заявлені Банком позовні вимоги у цій справі не доведені і не обґрунтовані; позивачем обрано не передбачений законом спосіб захисту порушеного права.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 20 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступник АТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту (надалі - кредитний договір) № 0 (реєстраційний номер було змінено №1), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 37500,00 дол. США з розрахунку 13,5 % річних на строк з 20.02.2007 року по 20.02.2017 року (а.с. 6-15).

08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а.с. 28-30), відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк" як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі в «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» передається (відступається) право вимагати (замість АТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюєте згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що позивач набув права вимоги до відповідача у цій справі за вищезазначеним кредитним договором.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_2 за договором іпотеки №0/3 від 20.02.20007 року (а.с. 16-20) передала у іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно: житловий будинок, площею 83,9 кв.м з будівлями і спорудами, який розташований на земельній ділянці площею 451 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1.

Позичальник ОСОБА_2 припустилася порушення виконання умов вищезазначеного кредитного договору, про що була повідомлена листом - вимогою за вих. №31.4-08//15/7487 від 11.08.2015 року (а.с. 24 -27) і мала в 30-денний строк виконати на користь АТ «Дельта Банк» зобов'язання за кредитним договором.

Однак, зобов'язання позичальником не виконано.

У зв'язку з чим, станом на 31.07.2015 року утворилась заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед Банком за вищезазначеним кредитним договором, яка згідно розрахунку Банку (а.с. 21) за весь час дії договору становить 1652740,94 грн., з яких: тіло кредиту - 659998,32 грн.; відсотки - 616424,44 грн.; пеня - 353786,17 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 11960,63 грн.; сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по процентам - 10571,37 грн.

Відповідно до приписів Закону України «Про іпотеку», зокрема ст. 33, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Розділом 4 вищезазначеного договору іпотеки передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, п. 4.1 передбачено право іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2. Договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване ст.39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду чинне законодавство передбачає лише у ст. 335 та ст. 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Ст. 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем обрано спосіб захисту порушеного права (визнання за Банком права власності на предмет іпотеки за рішенням суду у цій справі), який не передбачено законом та вищезазначеним договором іпотеки.

Правова позиція з даного питання викладена у постанові Верховного Суду України №6-1851цс15 від 30.03.2016 року.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм пава, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то судом першої інстанції було встановлено наступне.

Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

В силу вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи, що згідно із умовами вищезазначеного кредитного договору № 0 від 20.02.2007 року передбачено його повернення частинами (щомісячними платежами), то строк позовної давності щодо кожного платежу починає свій перебіг окремо, та, відповідно, спливає окремо.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013року по справі № 6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушень; боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинам (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Згідно із наданим Банком суду першої інстанції розрахунком заборгованості вбачається, що станом на 19.12.2011 року заборгованість ОСОБА_2 по зобов'язання за кредитним договором складала 36949,73 доларів США.

Таким чином, з 08 грудня 2011 року (дати укладення договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами із ПАТ «Укрсиббанк») позивачеві стало відомо про порушення його прав 11.08.2015 року позивач направив на адресу боржника вимогу про дострокове повернення кредиту, а з даним позовом до суду звернувся 26.08.2015 року (а.с. 38).

Згідно із ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач у цій справі у суді першої інстанції заявляла про застосування строків позовної давності (заява а.с. 87-80).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідач у цій справі у суді першої інстанції заявляла про застосування строків позовної давності (заява а.с. 87-80).

Однак, Банком у цій справі, як позивачем, не було доведено належними і допустимим доказами, з якого саме моменту у відповідача виникла вищезазначена заборгованість за кредитним договором.

При цьому, встановлено, що суд першої інстанції на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України сприяв повному та всебічному розгляду цієї справи, зокрема ухвалою від 22 грудня 2015 року (а.с.60) витребував у Банку детальний розрахунок заборгованості за весь період та у межах строків позовної давності.

Однак, встановлено, що Банком на вимогу суду першої інстанції не було надано останньому детального розрахунку суми заборгованості ні взагалі за весь період, ні в межах строків позовної давності, у зв'язку з чим, суд першої інстанції був позбавлений можливості встановити дійсну суму заборгованості за кредитним договором та вирішувати питання про застосування строків позовної давності у цій справі.

Оскільки, в силу вимог ст. 10 та ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно відмовив Банку у задоволенні його позову у цій справі.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

При вищевикладених встановлених судом першої інстанції у цій справі фактичних обставинах, не дивлячись на наявність вищезазначеного застереження про задоволення вимог іпотекодержателя у договорі іпотеки, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову Банку у цій справі у повному обсязі, правильно застосував правову позицію ВСУ, висловлену у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-185цс15, яка є обов'язковою для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, та правильно виходив із того, що Банком обрано неправильний спосіб захисту його порушеного з боку відповідача права у цій справі, а саме: визнання за Банком у цій справі в рахунок погашення будь-якої заборгованості за вищезазначеним кредитним договором права власності на предмет іпотеки, що належить боржнику ОСОБА_2, так як згідно із ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (позасудове врегулювання) в судовому порядку вирішуються лише позови про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а вищезазначеним договором іпотеки (а.с. 16-20 п.п. 4.2; 4.6, розділ 5) передбачений позасудовий порядок вирішення цього питання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки):

«Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді».

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Доказом, передбаченим ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі, є розрахунок заборгованості відповідача перед Банком за договором кредиту сторін №1 від 20.02.2007 року станом на 31.08.2015 року в межах строків позовної давності (а.с. 189-190), який у Банку витребував у цій справі суд першої інстанції, але який наданий Банком лише апеляційному суду до апеляційної скарги Банку, який може бути прийнятий апеляційним судом до уваги при апеляційному перегляді цієї справи на виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України з метою повного та всебічного перегляду цієї справи в межах доводів апеляційної скарги Банку, та за змістом якого загальна сума заборгованості відповідача перед Банком станом на 31 серпня 2015 року складає 1652329,20 грн., із них: сума заборгованості за кредитом - 30538,83 грн., сума заборгованості за відсотками - 29176,36 грн., сума заборгованості за комісіями (пенею) - 387236,57 грн.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку, як позивача, від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Оскільки, відмова судом першої інстанції оскаржуємим рішенням Банку у задоволенні його позову у цій справі з декількох підстав (неналежний спосіб захисту) та недоведеність позовних вимог Банку (через відсутність у матеріалах цієї справи детального розрахунку Банку щодо заборгованості відповідача перед Банком за вищезазначеним договором, зокрема з урахуванням строків позовної давності, у зв'язку із чим, суд першої інстанції був позбавлений можливості вирішити питання про застосування (незастосування) строків позовної давності у цій справі за заявою відповідача), одна із яких (неналежний спосіб захисту) є правильною, не призвели до неправильного вирішення по суті цієї справи судом першої інстанції.

Відмова судом першої інстанції у задоволенні позову Банку у цій справі через обрання позивачем неналежного способу захисту свого порушеного права з боку відповідача вже виключала можливість відмови судом першої інстанції у задоволенні позову Банку у цій справі з інших підстав.

Тому, надання Банком апеляційному суду при вищевикладених обставинах вказаного детального розрахунку заборгованості відповідача за вищезазначеним договором, зокрема в межах строків позовної давності, само по собі не впливає на правильність прийнятого по суті судом першої інстанції у цій справі рішення та не може бути підставою скасування чи зміни цього рішення апеляційним судом, оскільки судом першої інстанції питання про застосування судом за заявою відповідача у цій справі строків позовної давності до заборгованості, в рахунок погашення якої Банк просив звернути стягнення на предмет іпотеки у цій справі, по суті не вирішувалась, позовна давність у цій справі в якості підстави для відмови (повної чи часткової) Банку у задоволенні його позову у цій справі судом першої інстанції не застосовувалась.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи Банку (позивача), як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції оскаржуємим рішенням не вирішувалось питання про розподіл між сторонами понесених ними судових витрат у цій справі, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку (позивачу) у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_2 судових витрат у вигляді судового збору (платіжне доручення від 01.08.2016 року на суму 4019,40 грн., а.с.199), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кухар С.В.Осоцький І.І.