Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Вінницької міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб: ОСОБА_6, Управління Державного земельного агентства у Вінницькому районі Вінницької області, Реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, про визнання недійсним та скасування пунктів додатку № 1 до рішення Вінницької міської ради від 21 червня 2013 року, пунктів рішення Вінницької міської ради від 23 серпня 2013 року та свідоцтва про право власності, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого 2016 року,

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва»

від 2 жовтня 2007 року та реєстраційного посвідчення комунального підприємства «Віннице міське бюро технічної інвентаризації» від 29 січня 2014 року, він та третя особа ОСОБА_6 є власниками 41/100 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Згідно із рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 6 жовтня 1955 року за будинком № АДРЕСА_1 було закріплено земельну ділянку площею 1 481 кв. м. На підставі ухвали Староміського районного суду м. Вінниці від 29 квітня 2005 року між співвласниками будинку по АДРЕСА_1 було встановлено порядок користування земельною ділянкою, відповідно до змісту якої ОСОБА_7, ОСОБА_8 виділялась у спільне користування земельна ділянка по вказаній адресі, позначена на кадастровому плані, виготовленому ДП «Поділлягеодезкартографія» 24 лютого 2005 року, як зони № 2, № 4, № 6 та зафарбована жовтим кольором, загальною площею

0,0901 га, з яких: під будівлями та двором 0,0199 га; під садом 0,0520 га; під ріллею 0,0182 га.

Підпунком 1.4 додатку № 1 до рішення Вінницької міської ради Вінницької області від 21 червня 2013 року Вінницькою міської ради було затверджено обґрунтування з визначенням меж та площі земельних ділянок для житлових потреб та надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в АДРЕСА_1, площею 1 000 кв. м, з метою подальшої безоплатної передачі у власність відповідачу ОСОБА_4

Підпунктом 1.5 додатку № 1 до вказаного вище рішення затверджено обґрунтування з визначенням меж та площі земельних ділянок для житлових потреб та надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в АДРЕСА_2, площею

1 000 кв. м, з метою подальшої безоплатної передачі у власність відповідачу ОСОБА_5

Пунктом 1 рішення Вінницької міської ради від 23 серпня 2013 року було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Відповідно до п. п. 8, 14 вищезазначеного рішення було вирішено передати безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 1 000 кв. м, та земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею 1 000 кв. м, відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Позивач вважав, що до нього та третьої особи ОСОБА_6 перейшло право користування частиною вищезазначеної земельне ділянки, якою користувались попередні власники домоволодіння, а при передачі землі відповідачам у власність Вінницькою міською радою не були дотримані вимоги ст. 116, 141 ЗК України, оскільки рішення про надання земельної ділянки прийняте без вилучення останньої із користування позивача.

Ураховуючи наведене, просив визнати недійсним та скасування

пп. 1.4, 1.5 додатку № 1 до рішення Вінницької міської ради від 21 червня 2013 року, п.п. 8, 14 рішення Вінницької міської ради від 23 серпня

2013 року, свідоцтва про право власності від 10 вересня 2013 року.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, щопри передачі землі відповідачам у власність Вінницька міська рада діяла в межах наданих законом повноважень, а відповідачі набули право власності на землю правомірно на підставі п. «б» ч. 1 ст. 81 ЗК України, тобто на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 є власниками 41/100 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами по

АДРЕСА_1 на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва»

від 2 жовтня 2007 року. Даним рішенням було визнано дійсним договір дарування 41/100 частини будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8

Рішеннямвиконавчого комітету Вінницької міської ради від 6 жовтня 1955 року за вказаним вище будинком було закріплено земельну ділянку площею 1 481 кв. м.

Ухвалою Староміського районного суду м. Вінниці від29 квітня

2005 року між попередніми співвласниками будинку АДРЕСА_1 було встановлено наступний порядок користування земельною ділянкою:ОСОБА_7, ОСОБА_8 виділялась у спільне користування земельна ділянка по АДРЕСА_1 позначена на кадастровому плані, виготовленому ДП «Поділлягеодезкартографія»

24 лютого 2005 року, як зони № 2, № 4, № 6, зафарбовані жовтим кольором, загальною площею 0,0901 га, з якої:під будівлями та двором 0,0199 га; під садом 0,0520 га; під ріллею 0,0182 га.

Рішенням Вінницької міської ради Вінницької області від 21червня 2004 року «Про землеустрій м. Вінниці» встановлено, що землі, які знаходяться в межах адміністративно- територіальної одиниці м. Вінниці, за винятком земель, що перебувають під об'єктами загальнодержавної власності України, а також переданих і наданих у приватну власність, слід вважати землями комунальної власності, якими розпоряджається територіальна громада м. Вінниці в особі Вінницької міської ради.

7 листопада 2005 року між Вінницькою міською радою Вінницької області та попередніми власниками будинку ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 4 роки

10 місяців, що розташована по АДРЕСА_1, загальною площею 0,0702 га, з них: 0,0520 га знаходиться під садом; 0,0182 га під ріллею.

У зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди земельної ділянки та відсутністю у строки, передбачені п. 8 договору оренди, клопотання про продовження терміну дії договору, заяв інших осіб про надання цієї землі в оренду чи користування, на виконання п. 37 договору, рішенням Вінницької міської ради від 26 грудня 2012 року вирішено зняти з реєстрації договір оренди земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1. Вказана земельна ділянка, площею 0,0702 га, зараховано до земель територіальної громади міста (землі житлової та громадської забудови).

Згідно із пп 1.4 додатку №1 до рішення Вінницької міської ради Вінницької області від 21 червня 2013 року Вінницькою міської ради було затверджено обґрунтування з визначенням меж та площі земельних ділянок для житлових потреб та надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в АДРЕСА_1, площею 1 000 кв. м, з метою подальшої безоплатної передачі у власність ОСОБА_4

Згідно із пп 1.5 додатку № 1 до вказаного вище рішення затверджено обґрунтування з визначенням меж та площі земельних ділянок для житлових потреб та надання дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в АДРЕСА_2, площею

1 000 кв. м, з метою подальшої безоплатної передачі у власність ОСОБА_5

Пунктом 1 рішення Вінницької міської ради Вінницької області

від 23 серпня 2013 року вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до п. п. 8, 14 наведеного рішення було вирішено передати безоплатно у власність земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею

1 000 кв. м, та земельну ділянку по АДРЕСА_2, площею

1 000 кв. м, відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Мотивуючи рішення, суди посилались на те, що після отримання в дар 41/100 частини будинку по АДРЕСА_1, ані

ОСОБА_3, ані ОСОБА_6 не звертались до Вінницької міської ради із будь-якими заявами з приводу укладення відповідного договору оренди даної земельної ділянки, або щодо виділення даної землі у їх тимчасове користування. Крім того, з моменту закінчення договору оренди клопотання про продовження терміну дії договору, заяв інших осіб про надання цієї землі в оренду чи користування не надходило, тобто з цього часу вказана земельна ділянка стала вільною.

За змістом ст. 377 ЦК України ( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Згідно ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Погоджуючись з рішення місцевого суду, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, встановивши, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 набули право власності на 41/100 частини будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 на підставі рішення постійно діючого третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва»

від 2 жовтня 2007 року, належним чином не дослідив резолютивну частину цього рішення та не врахував, що даним рішенням визнано право сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0199 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розташовані по АДРЕСА_1, за

ОСОБА_3 та ОСОБА_6

Таким чином, апеляційний суд не врахував положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановив всіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Крім того, апеляційний суд не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи висновку судової земельно-технічної експертизи

від 12 лютого 2015 року та висновку додаткової судової земельно-технічної експертизи від 24 липня 2015 року, якими встановлено факт того, що земельна ділянка, яка була виділена відповідно до оскаржуваних рішень ОСОБА_4 частково суміщається із земельної ділянкою позивача площею

1 491 кв. м, порядок користування якою було закріплено між попередніми власниками будинку - на 299 кв. м, а також із земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_2, яку було виділено ОСОБА_5 -

на 48 кв. м ( а. с 16-25, 91-100, т.2).

Викладене свідчить, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи апеляційним судом повністю не встановлено, постановлена в справі ухвалу апеляційного суду не відповідають вимогам

ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу

ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 8 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.С. Висоцька

Судді:М.К. Гримич
О.В. Умнова
О.В. Кафідова

І.М. Фаловська