У Х В А Л А

7 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и л а :

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області рішенням від 23 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнив: усунув перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї ОСОБА_5, ОСОБА_6 без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційний суд Запорізької області 5 квітня 2016 року рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 23 лютого 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 23 травня 2016 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України).

У липні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі − ЖК УРСР), Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

На обґрунтування своїх вимог заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року, 30 квітня 2014 року, 23 квітня 2014 року, 14 квітня, 8, 15 червня 2016 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

У справі, рішення в якій просить переглянути заявник, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, установив, що ОСОБА_5 належить спірна квартира на праві власності згідно з договором довічного утримання та дійшов висновку, що відповідачі не можуть бути виселені із квартири без надання іншого жилого приміщення, оскільки іпотечне житло було придбано ними не за рахунок отриманих згідно договору позики коштів, забезпеченого іпотекою цього житла.

Ухвала від 20 березня 2013 року не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій й передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України, у зв'язку з порушенням норм права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Наданими для порівняння ухвалами Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу та виселення мешканців без надання іншого жилого приміщення, врахувавши положення іпотечного договору та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (ухвала від 30 квітня 2014 року №6-11316св14);

- погодився з висновками суду першої інстанції, який установив, що на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена та керуючись положеннями статей 625, 1054 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), частини четвертої статті 9, частини третьої статті 109 ЖК УРСР, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» зазначив про наявність підстав для стягнення заборгованості з поручителя, звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідачів зі спірної квартири (ухвала від 30 квітня 2014 року №6-2538св14);

- залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими виселено неповнолітню особу зі спірного житлового будинку зі зняттям з реєстрації місця проживання разом з її батьком, який підлягає виселенню з жилого приміщення відповідно до рішення суду, оскільки реєстрація неповнолітньої особи у житловому будинку, який є предметом іпотеки, відбулася без надання згоди іпотекодержателя; а також відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору про зміну договору іпотеки (ухвала від 23 квітня 2014 року);

- посилаючись на висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 18 березня 2015 року (№6- 39цс15), 24 червня 2015 року (№6- 447цс15), 1 липня 2015 року (№6- 875цс15), 16 грудня 2015 року (№6- 1469цс15), 3 лютого 2016 року (№6-1449цс15), залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог банку про виселення з підстав того, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, придбане відповідачами не за рахунок отриманого кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла (ухвали від 14 квітня, 8 та 15 червня 2016 року).

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Верховний Суд України вже неодноразово вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених заявником норм права у подібних правовідносинах, зокрема в постанові Верховного Суду України від

3 лютого 2016 року (№ 6-1449цс15) міститься висновок про те, що особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявник, відповідає правовому висновку викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Крім того, у заяві ОСОБА_4 просить Верховний Суд України переглянути ухвалене у справі судове рішення з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

Не може бути подана заява про перегляд ухвал суду касаційної інстанції, які не перешкоджають провадженню у справі. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до заяви про перегляд судового рішення, ухваленого за результатами касаційного провадження (частина третя статті 354 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

У заяві ОСОБА_4 просить переглянути ухвалене у справі рішення посилаючись на те, що суд касаційної інстанції, у порушення статей 326-328 ЦПК України, відмовив у відкритті касаційного провадження.

Оскільки підстави перегляду ухваленого у справі судового рішення не пов'язані ні з перешкоджанням подальшому розгляду справи, ні з порушенням правил підсудності чи встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, то заява в частині перегляду ухвали суду касаційної інстанції з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, не може бути прийнята Верховним Судом України та підлягає поверненню заявнику.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року відмовити.

Подану заяву в частині перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 травня 2016 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 355 ЦПК України, повернути ОСОБА_4.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук