Справа № 129/1287/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2016 року

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Ільченко Ю.В.

за участю - позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2., представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суд м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

У травня 2015року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом до відповідача , який обґрунтувала тим, що в період з 2007 по 2012 роки вона проживала однією сім'єю ( без укладання шлюбу) з відповідачем ОСОБА_2 Зазначила, що у 2008 році ними у спільну сумісну власність було набуто право на земельну ділянку НОМЕР_1 з плодовими деревами та кущами площею 0,04 га, що розташована в садівничо -дачному товаристві "Писарівський" (с. Писарівка, Вінницького району, | Вінницької області) та на двоповерховий садовий цегляний будинок розміром 5,5 м на 7,5 м та господарські будівлі (споруди): альтанка, майстерня, огорожа. Вказує , що дане майно зареєстроване в садівничо-дачному товаристві "Писарівський" за відповідачем, який є членом товариства, що підтверджується садовою книжкою члена товариства. З березня 2014 року шлюбні стосунки між ними були припиненні.

Зазначила , що 25 березня 2014 року між ними було укладено письмовий договір про розподіл майна ( далі- Договір), який підписано сторонами в присутності голови правління СДТ "Писарівський" ОСОБА_4 про що було зроблено відповідний посвідчувальний напис від 25.03.2014 р., що скріплений підписом голови правління та печаткою "Садівничого товариства "Писарівський". Відповідно до п.З Договору сторонами визнавалось, що за час проживання однією сім'єю у спільну сумісну власність було набуто право на земельну ділянку та садовий будинок .Право спільної сумісної власності на вищезазначене майно сторонами погоджувалось та не оспорювалось і згідно з п. 4.1. Договору є спільним сумісним майновим правом у рівних частках. Сторони погодились щодо рівності часток між ними у разі розподілу вищезазначеного майна.

Також сторонами Договору визначено, що вартість вищезазначеного майна складає 150000 (сто п'ятдесят тисяч) грн., що відповідає курсу долара США до української гривні на час розрахунку.

Пунктом 7 Договору передбачено можливість купівлі-продажу частки права (володіння, користування) на спільне майно одною стороною у іншої на підставі укладення додаткової угоди між сторонами.

25 березня 2014 року між ними було укладено додатковий договір про купівлю-продаж права на частку у спільному майні (далі - Додатковий договір) , відповідно до умов якого відповідач на підставі п. З, п. 7 основного Договору погоджується на купівлю 1/2 частки права у спільному майні позивача за ціною частки розміром 75000 (сімдесят п'ять тисяч грн. 00 коп.), що відповідає курсу долара США до української гривні на час розрахунку між сторонами (на 26.03.2014 р. встановлений НБУ офіційний курс складає 1057,5800 гривень за 100 доларів США).Тобто, вартість права на частку у спільному майні складала 7091,66 дол. США (75000,00 грн. / 10,5758 грн.).

Зазначила, що відповідно до п.2. Додаткового договору відповідач, володіючи та використовуючи спільне право на майно сторін одноосібно на підставі п. З, п. 4 Договору зобов'язується на протязі одного року з дня підписання цього Договору сплатити позивачу кошти відповідно 1/2 частки у розмірі 75000 грн., що відповідає курсу долара США до української гривні на час розрахунку між сторонами.

08 серпня 2014 року відповідач сплатив позивачу 1000 (одну тисячу) дол. США, що на час розрахунку складала 12606,76 (дванадцять тисяч шістсот шість гривен 76 копійок) грн. На 08.08.2014 р. встановлений НБУ офіційний курс складав 1260,6756 гривень за 100 доларів США.

Станом на 14 квітня 2015 року заборгованість відповідача перед нею складає 6091,66 доларів США.

З посилкою на ст.ст.526,530,533,610, ч.2 ст. 625 ЦК України , вказує, що за прострочення виконання основного грошового зобов'язання в сумі 6091,66 дол. США з відповідача на її користь, також підлягають примусовому стягненню 3 % річних від простроченої суми за період з 26 березня 2015 р. по 14 квітня 2015 р. (19 днів) , що складає 9,51 дол. США (6091,66 дол. США основний борг х 3 % річних : 365 днів у календарному році X 19 днів прострочення виконання основного грошового зобов'язання).

Просить стягнути на її користь з відповідача 139606,97 грн. , з яких 139389,36 грн.- основного боргу, 217,61 грн. -3% річних (неустойки) за прострочення виконання грошового зобов'язання та 1396, 07 грн. у рахунок повернення понесених судових витрат.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити суду показала, що в період з 2007 по 2012 роки вона разом із відповідачем проживали однією сім*єю. У 2008 році їх батьки кожен надав половину вартості у доларовому еквіваленті на покупку земельної ділянки НОМЕР_1 та недобудованого будинку в садівничо-дачному товаристві « Писарівський», так як у них ( сторін) грошей не було. Кошти віддали попередньому члену вказаного товариства, який в свою чергу припинив участь в товаристві , а відповідач став членом даного товариства. Вказує, що у березня 2014 року їх шлюбну відносини припинилися, а 25 березня 2014 року вони уклали письмовий договір про розподіл майна ( далі Договір) та додатковий договір про купівлю-продажу права на частку спільному майні. Зазначила, що відповідно до умов Договору сторонами визнавалося , що за час проживання однією сім*єю у спільну сумісну власність було набуто право на земельну ділянку НОМЕР_1 та двоповерховий цегляний садовий будинок, і кожному належить в рівних частках, вартість частки вони оцінили по75000 грн. Зазначила, що відповідач обумовлену Договором суму грошей ей повернув частково, тому вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Документально підтвердити набуття сторонами права власності на вказане нерухоме майно перед судом не змогла.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно у період з 2007 з 2012 року періодично зустрічався із позивачем , але фактичних шлюбних відносин вони не підтримували. Зазначив , що в 2008 році він за власний кошт формально купував вказану позивачем земельну ділянку НОМЕР_1 та недобудований дачний будинок, відавши гроші попередньому члену товариства. На даний час він є членом садівничо-дачному товаристві « Писарівський», правовстановлюючих документів на право власності на вказане майно він не має. Договорів з позивачем він не укладав. Просить відмовити у задоволені позову.

Представник відповідач ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав зазначених відповідачем.

Вислухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, вважає позов необґрунтований та такий , що підлягає відмові у задоволені виходячи з такого.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Відповідно до листа Мінюсту вiд 30.12.2009 № 1079-0-2-09-19 міністерство роз'яснило, що правові, організаційні, економічні та соціальні основи функціонування кооперації, а відповідно і садових товариств в Україні, визначає Закон України «Про кооперацію».

Згідно до положень ч.ч.1,2 ст.19-1 Закону України «Про кооперацію», член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно.

У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Зі слів позивача судом вбачається , що відповідач є членом садівничо-дачного товариства "Писарівський", який начебто скористався своїм право на викуп земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,04 га, що розташована в садівничо -дачному товаристві "Писарівський" та на двоповерховий садовий цегляний .

Відповідач у судовому засіданні зазначив, що він не має правовстановлюючих документів про набуття права власності та про державної реєстрації будь-якого права власності на нерухоме майно даного товариства, а також не укладав з позивачем 25 березня 2014 року письмовий договір про розподіл майна та додатковий договір про купівлю-продаж права на частку у спільному майні.

Але будь-яких письмових доказів про членство відповідача у вказаному товаристві, про викуп вищевказаного нерухомого майна відповідачем та проведення його державної реєстрації -сторонами суду не надано. Тому суд позбавлений можливості надати правову оцінку змісту договорів від 25 березня 2014 року, якими позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги.

Таким чином, оцінивши надані докази сторонами в їх сукупності , а також з урахування того, що суд відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України, роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередив про наслідки невчинення процесуальних дій , а саме- про необхідність витребування доказів, про можливість призначення експертиз, які не забажали скористатися своїм правом, суд, в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими що підлягають відмові у задоволенні.

Керуючись ст. 16 ЦК України, ст.ст.3,4,10,60,11,215-218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницькій районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його оголошення.

Повне рішення суду виготовлено 22 січня 2016 року.

Суддя: