Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2520/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

14.12.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом Кійкj ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист справ споживача та відшкодування збитків за апеляційною скаргою Кійкj ОСОБА_2 на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

12 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та з урахуванням уточнення позовних вимог, викладених у клопотанні від 14 вересня і 18 грудня 2015 року, просив стягнути з відповідача на його користь суму коштів у розмірі 88462,95 грн., що складається з суми боргу з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2653,94 грн., 3% річних від простроченої суми у розмірі 25,01 грн.; пені за весь період прострочення суми вкладу у розмірі 9130,93 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 77000 грн.

Позивач вказав, що 30 січня 2013 року між ним та відповідачем було укладено договір № 3629/370-13 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 370 днів в національній валюті на строк з 30 січня .2013 року до 10 грудня 2015 року включно. Відповідачем порушено чинне законодавство та його право на своєчасне отримання вкладу разом з нарахованими відсотками по закінченню строку дії договору. ОСОБА_3 того він стверджував, що в результаті невиконання відповідачем умов договору йому були спричиненні моральні страждання. Позовні вимоги обґрунтовано посиланням на норми ч. 2 ст. 625 ЦК України, ч. 5 ст. 10, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_3 втрати повязані з інфляційними процесами у розмірі 2653 грн. 94 коп. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 25 грн. 01 коп. У задоволенні позову у частині стягнення пені а також відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Позивачем подано апеляційну скаргу на рішення суду в якій він просить змінити оскаржуване рішення, а саме: в абзаці 1 слово «частково» замінити словом «повністю»; в абзаці 2 після слів та цифр «у розмірі 25 грн. 01 коп.» доповнити словами та цифрами «пеню за весь період прострочення суми вкладу у розмірі 9130 грн. 93 коп., відшкодування моральної (немайнової) шкоди у розмірі 77000 грн. 00 коп.; скасувати абзац 3.

Позивач послався у скарзі на те, що суд належно не розглянув його позовні вимоги про стягнення пені і відшкодування моральних страждань, невірно застосував норми матеріального права. Зокрема, встановивши факт порушення відповідачем зобовязань за договором, суд безпідставно відмовив у стягненні пені. Суд не взяв до уваги його моральні страждання через обмеження права володіти і розпоряджатися своєю власністю грошовими коштами, докладання ним додаткових зусиль для захисту і оновлення своїх прав.

Фактично позивач оскаржив рішення суду в частині, якою йому відмовлено в позові. В решті рішення суду (стосовно вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобовязання) сторонами не оскаржується. а тому, відповідно до ст. 303 ЦПК України, в не оскаржуваній частині рішення апеляційним судом не переглядається.

Відповідачем подано письмові заперечення на скаргу в яких вказано, що він вважає оскаржуване заочне рішення частково правильним та в основному погоджується з висновками суду, і заперечує проти доводів апеляційної скарги. Також просить скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того, відповідач категорично не погоджується з висновком суду щодо стягнення з нього коштів на підставі ст. 625 ЦК України так як це суперечить ч.5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Сторони, повідомленні належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Позивач надіслав суду клопотання про розгляд апеляційної скарги без його присутності.

Згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторінабо інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

У звязку з неявкою у судове засідання сторін та відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а заочне рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

30 січня 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) Класік на 370 днів в національній валюті № 3629/370-13, відповідно до п.п. 1, 2 якого вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти у розмірі 11134 грн. з 30 січня 2013 року по 4 лютого 2014 року. За час користування коштами, банк нараховує та виплачує проценти у розмірі 21,10 % річних. .

29 січня та 5 лютого 2015 року позивач звертався до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з вимогою про повернення до 10 лютого 2015 року банківського вкладу у сумі 11134 грн., розміщеного згідно договору.

Суд першої інстанції також встановив, що 11 лютого 2015 року суму вкладу разом з відсотками у розмірі 13360 грн. 15 коп. було перераховано на картковий рахунок позивача. Також суд встановив, що сума вкладу була фактично отримана позивачем частинами починаючи з 12 лютого по 30 березня 2015 року.

Задовольняючи позовні вимоги частково, в частині стягнення з відповідача втрат повязаних з інфляційними процесами та 3 % річних, суд першої інстанції, виходив з того, що не відповідача підлягає покладенню відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобовязання.

Крім того, відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд мотивував своє рішення тим, що норма ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Щодо вимог про стягнення компенсації моральної шкоди, суд виходив з того, що укладений між сторонами договір не містить умов про відшкодування моральних шкоди, а також відсутня в законодавстві правова норма на підставі якої б ґрунтувалися таті вимоги позивача.

Проте повністю погодитися з підставами відмови в позові не можна.

Суд встановив і сторонами не оспорюється факт неналежного (несвоєчасного) виконання позивачем зобовязань за договором перед вкладником позивачем.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обовязків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це субєкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобовязання, не звільняє його від виконання зобовязання в натурі.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постановах від 1 червня 2016 року № 6-2558цс15, 28 вересня 2016 року № 6-1699цс16, аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка має на меті окрім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.

Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію, і навпаки, з моменту порушення являє собою міру відповідальності.

Отже висновок суду першої інстанції про те, що на спірні правовідносини не поширюється норма ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» ґрунтується на неправильному розумінні цієї норми судом.

Проте, при вирішенні вимоги про стягнення пені суд також не встановив і не врахував, що постановою правління Національного банку України за № 612 від 17 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням виконавчої дирекцієї Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 з 18 вересня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрації в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації.

Постановою Національного банку України № 898 від 17 грудня .2015 року відкликано банківську ліцензію та розпочата процедура ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 18.12.2015 року № 230 розпочато процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», призначено ліквідатора банку, відкликано банківську ліцензію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

Апеляційний суд враховує, що у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

За положеннями Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Пунктом п. 1, п. 3 ч. 5 ст. 36 цього Закону передбачено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кладників та інших вимог кредиторів, не здійснюється нарахування неустойки (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.

Доводи позивача щодо встановленої Законом України «Про захист прав споживачів» відповідальності виконавця послуг за невиконання умов договору у вигляді пені не спростовують необхідності застосування вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який у виниклих між сторонами правовідносинах є спеціальним.

Таким чином вимоги позивача про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягають в силу прямої норми спеціального Закону.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цієї вимоги так, як згідно зі статтею 611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Пунктом 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Нормами параграфу 3 Глави 71 та Главою 72 ЦК України не передбачають права споживча банківських послуг на відшкодування моральної шкоди.

Укладений сторонами договір такого правового наслідку неналежного виконання зобовязань, як відшкодування моральної шкоди, також не передбачає.

Частина 2 ст. 22 закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Проте нею не передбачено підстави для такого відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості вказаних позовних вимог, оскільки умовами укладеного між сторонами у справі договору банківського вкладу не передбачено відшкодування моральної шкоди, крім того, під час розгляду справи позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту завдання їй моральної шкоди відповідачем, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди відповідачем.

Оскільки неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (незастосування норм ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 5 ст. 36 Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»)не призвело до неправильного вирішення справи, а правильне по суті рішення не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань то, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 2 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: