АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Соколової В.В., Борисової О.В.

при секретарях Хоменку О.С., Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 542 750 грн., відсотків за користування позикою в розмірі 901 113 грн. та судового збору в розмірі 3 654 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що згідно договору позики від 22 січня 2010 року, відповідач ОСОБА_1 позичив у нього грошові кошти в розмірі 25000 доларів США та зобов'язався повернути кошти, оскільки зазначив відповідний процент за користування позикою - 2,5% в місяць, що підтверджується його особистим підписом. Оригінал розписки знаходиться у позивача, як позикодавця, що свідчить про існування невиконаного обов'язку відповідача з повернення позики. 24 квітня 2015р. відповідачу було надіслано вимогу про повернення позики та сплату процентів за користування позикою. Зазначена вимога була отримана відповідачем 15 травня 2.015р. Разом з тим, відповідач борг не повернув і в зв'язку з цим позивач просить стягнути його примусово та стягнути відсотки за весь час користування позичковими коштами.

Справа № 757/27533/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4090/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповноту та неправильність з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, послався на те, що суд першої інстанції не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не правильно оцінив надані сторонами докази, зокрема, посилаючись на практику ВСУ, апелянт вважає, що надана позивачем розписка не може вважатися договором позики.

Апелянт наголошує, що ніколи не брав у позику коштів від позивача.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду. Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності не з'явившихся осіб.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції, розглянувши справу, встановив, що 22 січня 2010р. сторони уклали договір позики, згідно з умовами якого відповідач ОСОБА_1 позичив у позивача ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 25000 доларів США під 2,5% в місяць, що підтверджується власноручно складеною розпискою відповідача та його підписом (а.с. 10).

23 квітня 2015р. відповідачу було надіслано вимогу про повернення позики в розмірі 25000 доларів США та сплату процентів за користування позикою в розмірі 39410,96 доларів США, яка була отримана останнім 15 травня 2015р. (а.с. 11-14). Разом з тим, відповідач ОСОБА_1 вимогу залишив без задоволення, в зв'язку з чим позивач ОСОБА_2 05 серпня 2015р. звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно між сторонами було укладено договір позики, відповідач не повертає отримані від позивача кошти, а тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки суд першої інстанції не забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, не правильно визначився із виниклими правовідносинами сторін, не вірно оцінив наявні в матеріалах справи докази, що призвело до ухвалення помилкового рішення.

Так, відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що суд першої інстанції не правильно оцінив надані сторонами докази, зокрема, надана позивачем розписка не може вважатися договором позики.

Звернувшись до суду з позовом, на підтвердження укладання між сторонами договору позики, позивач надав суду лист - комерційну пропозицію за підписом генерального директора ТОВ «Сомніум» ОСОБА_1 (відповідача) на якому міститься власноручний напис останнього «Получил 25 000 долларов 22.01.2010 под 2,5% в месяц» (а.с.10).

Вказана розписка не містить імені позикодавця, позичальника, посилання про зобов'язання та дати повернення коштів тощо.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року (у справі №6-1967цс15), який згідно абз. 2 ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У справі, яка переглядається розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання про їх повернення.

Таким чином, суд першої інстанції не встановив справжньої правової природи укладеного між сторонами договору та дійшов помилкового висновку про укладення договору позики між сторонами.

Посилання суду першої інстанції на те, що дата отримання коштів відповідачем за розпискою, наявною у позивача та дата внесення коштів на рахунок підприємства, яке очолював відповідач співпадає, що також підтвердженням реальності договору позики, укладеного сторонами у спорі, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки дана обставина достовірно не підтверджує укладання між сторонами саме договору позики, а як встановлено колегією суддів, на підтвердження його укладання позивачем не було надано належних доказів.

Таким чином, апеляційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді