АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Петешенкової М.Ю., Черненкової Л.А., за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 11 січня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа: ОСОБА_4) про відшкодування майнової шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 з позовом про стягнення 44 479грн. на відшкодування майнової шкоди у вигляді витрат на поховання (ритуальні послуги, обряди) сина ОСОБА_5, трагічно померлого у результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю належного відповідачу автомобіля.

Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 11.01.2016р. позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. на її користь з ОСОБА_2 стягнуто 44 479грн. на відшкодування майнової шкоди та 444грн.80коп. судових витрат. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині розміру присуджених до стягнення грошових сум за такими підставами.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

15.10.2013р. в 00год.20хв. ОСОБА_4, керуючи на підставі трудової угоди належним на праві власності ОСОБА_2 легковим автомобілем «LEXUS GХ 470», №АЕ 0044 СМ, по вул.Набережна Перемоги у м.Дніпропетровськ, порушив п.1.3., 1.5., 2.3., 12.3. Правил дорожнього руху України, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5, спричинив йому тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких 15.10.2013р. настала смерть останнього. Вироком Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 08.10.2014р. за вказаними обставинами ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України (а.с.10,11,12).

Внаслідок поховання ОСОБА_5, поминальних обідів та спорудження надгробного памятника матірю ОСОБА_3 понесені наступні витрати: 6017грн. за накладною від 16.10.2013р. на поховання, 7 700грн. за рахунком від 17.10.2013р., 2800грн. за рахунком від 22.10.2013р., 2700грн. за рахунком від 23.11.2013р. на поминальні обіди, 39026грн. за рахунком від 10.05.2014р. на спорудження надгробного памятника, всього 58243грн. (а.с.9, 17,19,20-28).

Згідно полісу №АЕ/0232934 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідальність ОСОБА_2 відносно автомобіля «LEXUS GХ 470», №АЕ 0044 СМ, застрахована ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» (а.с.14). На підставі вказаного полісу ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила ОСОБА_6 та ОСОБА_3 по 6882грн. кожному на відшкодування моральної шкоди, а також додатково ОСОБА_3 -13 764грн. на відшкодування понесених витрат на поховання померлого ОСОБА_5 (а.с.16).

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ст.ст.1166,1172,1187,1195 ЦК України ухвалив рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 решти з понесених нею на поховання (ритуальні послуги, обряди) сина ОСОБА_5 Проте при визначенні розміру присудженої до стягнення грошової суми 44 479грн. у якості різниці між фактично понесеними ОСОБА_3 та сплаченими їй страховою компанією витратами (58 243,00 13 764,00), суд першої інстанції не врахував наступні обставини та вимоги закону.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). За ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобовязана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного памятника, ці витрати.

З наданого ОСОБА_7 рахунку від 10.05.2014р. вбачається, що до загальної суми 39 026грн., витраченої на спорудження надгробного памятника, додатково ввійшли дві вази вартістю 1 000грн., комплект зі столу та двох лавок вартістю 5 350грн., бетонування та обладнання гранітом площадки площею 6,72 кв.м. вартістю відповідно 2 016грн. та 8 400грн., ступені гранітні вартістю 2 250грн., роботи зі встановлення ваз вартістю 100грн. та столу з лавками вартістю 640грн., загальною сумою 19756грн. (а.с.20). Оскільки витрати на придбання зазначених товарів та робіт не відносяться до витрат на спорудження надгробного памятника, які підлягають відшкодуванню згідно наведеного вище законодавства, грошова сума у розмірі 19756грн. відшкодуванню не підлягає. У звязку з цим розмір присудженої до стягнення суми підлягає зменшенню до 24 723грн. (44 479,00 -19756,00).

На підставі положень ч.1.5 ст.88 ЦПК України підлягає зменшенню і розмір присуджених до стягнення судових витрат до 247грн.23коп.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині розміру присуджених до стягнення суд не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає зміні з частковим задоволенням апеляційної скарги.

В іншій частині апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає. Доводи його апеляційної скарги про необхідність урахування на підставі ч.2 ст.1193 ЦК України грубої необережності потерпілого суперечать вимогам ч.3 цієї ж статті, згідно якої вина потерпілого при відшкодуванні витрат на поховання не враховується. Посилання апеляційної скарги на не залучення до участі у справі ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаною страховою компанією надано необхідні відомості про види та розмір сплаченого ним фактично страхового відшкодування з наведенням відповідного їх обґрунтування і вказані обставини зясовані судом при розгляді справи. Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з оцінкою наявних доказів, наданою їм судом. Проте відповідно до вимог ст.212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, а тому переоцінці на вимогу сторони докази не підлягають. Крім того, інших доказів, які б спростовували засвідчені останніми факти та обставини, апелянтом не надано.

Керуючись ст.ст.303,307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 11 січня 2016 року змінити, зменшивши розмір присуджених до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суми майнової шкоди до 24 723грн. та витрат на оплату судового збору до 247грн.23коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

ОСОБА_8

ОСОБА_9