Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних справ
Суддя 1-ї інстанції Піх Ю.Р. Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 333/1379/13-ц
19 січня 2016 року Справа № 22ц/778/160/16
Р І Ш Е Н НЯ

Іменем України

Коллегія судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді: Подліянова Г.С., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - адвоката

____________________________________________________________________________________________

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за

апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" на рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", третя особа ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним та за позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (далі-Банк) про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що 10.07.2007 року між ним та Банком був укладений кредитний договір № ML-201/317/2007 на отримання 858 453,30 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами на термін до 10.07.2027 року. Третя особа є поручителем за договором № SR-ML-201/317/2007 від 10.07.2007 року та майновим поручителем за договором іпотеки № PML-201/317/2007 від 10.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок № 2-а по вул.Садова в с.Іванковичі Васильківського району Київської області, земельні ділянки площею 0,1 га та 0,05 га по вул.Садова,2 в с.Іванковичі. Оскільки згаданий кредитний договір вчинений ним під впливом помилки та юридичною особою яка не мала відповідного дозволу на укладення такого характеру угод, покликав суд визнати спірний договір недійсним й скасувати рішення про заборону відчуження нерухомого майна окресленого в договорі іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідач заявив вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за спірним договором, стверджуючи, що ОСОБА_1, як позичальник свої зобов'язання, щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків за користування кредитом не виконував. У зв'язку з цим, на 11.12.2012 року за укладеним кредитним договором виникла заборгованість на загальну суму 7 885 494 грн. 37 коп., із яких: 797 646,25 швейцарських франків (6 830 985 грн. 85 коп.) заборгованість за тілом кредиту, 90 504,61 швейцарських франків (775 075 грн. 05 коп. сума несплачених відсотків, 279 433 грн. 47 коп. пеня за період з 12.09.2009 року по 30.02.2012 року. Відповідач ОСОБА_2 є поручителем боржника. Посилаючись на викладене, заявник прохав стягнути на його користь наведену заборгованість.

Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2014 року позов про визнання правочину недійсним задоволений, а вимоги банку про стягнення заборгованості відхилені.

В апеляційній скарзі Банк наполягав на скасуванні ухваленого рішення стверджуючи, що суд неправильно визначив обставини справи та неправильно застосував норми процесуального права та матеріального права, зокрема щодо наявності підстав для визнання кредитної угоди недійсною.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з'явився повторно. У своїй заяві зажадав відкладення слухання справи, у звязку з хворобою.

На засідання суду, яке було призначено на 01.12.2015 року ОСОБА_1 не прибув. Свою неявку до суду знову пов'язував з хворобою (т-3 а.с.230).

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, та своєчасний розгляд цивільних справ.

Згідно з Конституцією ця мета реалізується через розгляд і вирішення цивільних справ, відповідно до вимог законодавства як щодо норм матеріального, так і процесуального права.

Справа має бути розглянута і вирішена без невиправданих зволікань, що уможливить надання особі своєчасного захисту її порушеного права.

У статті 304 ЦПК йдеться, що справи у апеляційному суді розглядаються за правилами, встановленими для розгляду судом першої інстанції, за винятками й доповненнями гл.12 ЦПК.

За ст.169 ЦПК дозволяє відкласти слухання справи тільки в межах строків визначених Кодексом.

Розгляд справи розпочато у грудні 2012 року.

З огляду на викладене та правових приписів ч.3,4 ст.169 ЦПК, повторна неявка до суду позивача чи відповідача, незалежно від причин, не є перешкодою для розгляду справи у апеляційному суді. Тому суд слухає справу за відсутності згаданого позивача.

Направлена судом повістка відповідачу ОСОБА_2, за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку була повернута до суду з відміткою пошти про те, що він не зявляється на пошту для одержання судової повістки за залишеним для нього повідомленням пошти, що на думку суду свідчить про те, що відповідач ухиляється від явки до суду, зловживаючи своїми процесуальними правами та обовязками, чим створює штучну тяганину у справі.

Заслухавши пояснення представника Банку, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палаті у цивільних справ апеляційного суду дійшла до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення в звязку з порушенням або неправильним застосуванням норм матеріального права

Матеріали справи свідчать, що 10.07.2007 року між позивачем та Банком був укладений кредитний договір № ML-201/317/2007 та додаткові угоди на отримання 858 453,30 швейцарських франків зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами до 18.01.2010 року у розмірі 5,5%, з 18.01.2010 року - 4,25%, з 22.11.2010 року 5,50%, з 22.04.2011 року 4,68%, з 25.07.2011 року 5,50%, з 25.06.2012 року 3% на термін до 10.07.2027 року.

За договором поруки № SR-ML-201/317/2007 від 10.07.2007 року та договором іпотеки № PML-201/317/2007 від 10.07.2007 року, предметом якого є нерухоме майно: житловий будинок № 2-а по вул.Садова в с.Іванковичі Васильківського району Київської області, земельні ділянки площею 0,1 га та 0,05 га по вул.Садова,2 в с.Іванковичі забезпечення виконання умов укладеного договору покладено на ОСОБА_2.

Свою позицію щодо недійсності спірного договору позивач обстоював тим, що внаслідок порад (рекомендацій) працівників Банку він не правильно визначився з валютою позики й через це дійшов помилки щодо отримання грошових коштів у швейцарських франках, у звязку з чим кредитна угода, на його думку, є недійсною з підстав ст.203,215,227,229 ЦК.

Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною субєкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Істотною є помилка, наслідки якої або взагалі не можна усунути, або для усунення яких сторона, що помилилася, має нести значні витрати.

До істотних умов кредитного договору належать предмет (сума грошових коштів, що надаються позичальникові), строк повернення та розмір сплачуваних відсотків.

Отже, правочин, який вчинено під впливом помилки, є недійсним оскільки волевиявлення особи не відповідає її справжньому наміру.

Водночас, суд наголошує, не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Судом зясовано, що 10.07.2007 року (в день підписання договору) позичальник особисто звернувся до фінансової установи відповідача про конвертацію кредитних коштів обумовлених договором та які за договором направлені на його рахунок, у долари США на суму 696 181,82 доларів США (т-1 а.с.39).

Такого роду заяви від нього надходили і згодом (т-1 а.с.40,41).

Окрім того, суд також відзначає, що листопаді 2013 року ОСОБА_1, у своєму зверненні до фінансової установи Банку визнавав, укладення кредитного договору саме в швейцарських франках та отримання кредитних коштів (т-1 а.с.179).

З огляду на викладене, аргументи заперечень позичальника з цього питання не є прийнятними.

Згідно ст.3 ч.3 ст.6 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність.

Свобода договору полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори ( або утримуватися від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно досягнутої домовленості.

Як вбачається з угоди підписаної сторонами, останні досягнули домовленості з усіх істотних умов договору і дотримані всі вимоги передбачені цивільним законодавством при укладенні таких договорів, даний кредитний договір підписаний добровільно його учасниками.

У своєму зверненні до суду ОСОБА_1 визнав наявність боргу перед Банком в іноземній валюті (т-3 а.с.66).

Суд також наголошує, що позичальник виконував умови кредитного договору протягом пяти років, що свідчить про усвідомлення ставлення до взятого на себе обов'язку.

У ст.227 ЦК визначено, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний недійсним.

Суд приймає до уваги і те, що Банк має відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) (т-1 а.с.29.30).

Як підсумок, підстав для визнання правочину недійсним за обставинами наведеними у позовній заяві не вбачається.

Із справи слідує, що розмір нарахованих сум, виконаний установою Банка. При цьому із розрахунку слідує, що обчислення заборгованості виконане, станом на 11.12.2012 року за яким загальна кредитна заборгованість становить 888 150,86 швейцарських франків (або 21 777 459 грн. 09 коп.), із яких: 797 646,25 швейцарських франків (19 558 286 грн. 05 коп.) заборгованість за кредитом, 90 504,61 швейцарських франків (2 219 173 грн. 04 коп.) сума несплачених відсотків.

До складу заборгованості була включена пеня як спосіб забезпечення виконання зобов'язання за період з 12.09.2009 року по 30.01.2012 року.

Втім, суд наголошує, що Банк відмовився від вимог щодо стягнення пені, заява з цього питання була розглянута апеляційним судом. Провадження у справі, в цій частині, було закрито.

Вимоги Банком у справі заявлені 17.12.2012 року (т.-3 а.с.1,).

Наявність кредитної заборгованості позичальником не спростована й навпаки визнається (т-3 а.с.66).

Поняття позовної давності міститься в статті 256 ЦК України, відповідно до якої позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення рішення (ст.267 ч.3 ЦК).

Відповідач у справі заявив клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності (т-3 а.с.65).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу.

Із письмових звернень позичальника до Банку слідує, що він визнає свою провину за невиконання кредитного зобовязання й пов'язує це зі складним його матеріальним станом та зміною курсу валют. Про визнання боргу свідчить й заява до суду та заперечення у якій ОСОБА_1 повідомляє про перемовини з Банком щодо укладення мирової угоди за спірними правовідносинами й визнання боргу (т.1 а.с.179,200,т-3 66)).

Окрім того, з урахуванням наявності заборгованості, 10.03.2009 року, 16.10.2009 року, 22.11.2010 року, 25.07.2011 року сторони укладали додаткові угоди до основного договору, якими, зокрема, змінили графік платежів та їх форму (т-3 а.с.16,18, 20,23,25).

З огляду на викладене, підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності не вбачається.

За окремим договором поруки від 10.07.2007 року відповідач ОСОБА_2 поручився перед Банком за виконання боржником свого обов'язку (т-1 а.с.14).

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За змістом ст.1 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й позичальник та є солідарними боржниками.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, "основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

18 червня та 17 липня 2012 року Банком надіслано поручителю повідомлення щодо порушення позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором і вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції (т-3 а.с.8,9).

В аспекті викладеного, заявлені вимоги у справі є обґрунтованими.

Керуючись ст.307,309,313,314,316,317 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19.12.2014 року у цій справі скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним відмовити.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" в рахунок заборгованості за кредитним договором 888 150,86 швейцарських франків (21 777 459 грн. 09 коп.).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов'язані з оплатою судового збору у розмірі 2513 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" витрати пов'язані з оплатою судового збору у розмірі 2513 грн..

Рішення судової колегії може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: Судді: