Справа №473/1107/16-ц 24.10.2016 24.10.2016 24.10.2016
Справа №473/1107/16-ц Головуючий по першої інстанції Вуїв О.В.
Провадження №22-ц/784/2167/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
УХВАЛА

Іменем України

24 жовтня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

за участі:

прокурора Дмитрієнко І.О.,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача ФГ ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Фермерського господарства «ОСОБА_7» рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Фермерського господарства «ОСОБА_7» до ОСОБА_3 та Фермерського господарства ОСОБА_4 про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року Фермерське господарство «ОСОБА_7» (далі - ФГ ОСОБА_7.») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 та Фермерського господарства ОСОБА_4 (далі - ФГ ОСОБА_4.) про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на підставі Державного акту на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 01 лютого 2001 року, ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 6.96 га, що розташована на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

05 лютого 2005 року між ФГ ОСОБА_7.» та ОСОБА_8 був укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 6.96 га строком на 5 років, з можливістю його поновлення на новий строк за згодою сторін. Зазначений договір зареєстровано 15 липня 2005 року в Вознесенському секторі реєстрації Миколаївської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» Державного комітету України по земельних ресурсах за №03.

По закінченню строку дії договору, орендар письмово повідомив ОСОБА_9 про намір продовжувати орендувати зазначену земельну ділянку.

Після закінчення строку дії зазначеного договору, позивач, за відсутності заперечень орендодавця, на договірних засадах продовжував користуватися земельною ділянкою та сплачувати за неї орендну плату.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Як в подальшому дізнався позивач, 14 січня 2016 року ОСОБА_9 у простій письмовій формі уклав договір оренди належної йому земельної ділянки із ФГ ОСОБА_4

Посилаючись на те, що вказаний договір оренди землі від 14 січня 2016 року порушує його права, як правомірного користувача переданої йому в оренду земельної ділянки, та суперечить діючому законодавству, позивач просив цей договір визнати недійсним.

Відповідачі проти задоволення позову заперечували, вважали, що оскільки позивач не вчинив дій щодо завчасного повідомлення орендодавця про намір продовжити дію договору, не надіслав йому проект додаткової угоди з тими ж чи іншими умовами, не надав йому строк, достатній для прийняття умов чи подачі заперечень проти продовження дії договору, внаслідок чого втратив переважне право на переукладення договору, а тому ОСОБА_9 мав право на передачу належної йому ділянки в оренду іншій особі.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідати їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України.

Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації.

Договір оренди земельної ділянки теж є правочином, а тому, сторони у ньому повинні дотримуватися зазначених правил і, крім того, положень Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями), в тому числі, і норм, що стосуються обов'язкового зазначення в договорі його істотних умов.

Так, відповідно до вимог ч.4 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно із ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Згідно з ст.13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону (стаття 6 Закону).

Відповідно до ст.33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.

До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди.

При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді.

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди.

Згідно з ч.2 ст.95 Земельного кодексу України порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено районним судом, на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 01 лютого 2001 року, ОСОБА_8 був власником земельної ділянки площею 6.96 га, що розташована на території Білоусівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.12).

05 лютого 2005 року між ФГ ОСОБА_7.» та ОСОБА_8 укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 6.96 га, який зареєстровано 15 липня 2005 року в Вознесенському секторі реєстрації за № 03.

В п.8 обумовленого договору оренди від 05 лютого 2005 року сторонами було узгоджено, що договір укладено на строк 5 років та після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію (а.с.10-11).

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні докази такого повідомлення орендарем орендодавця про намір продовжувати дії договору.

14 січня 2016 року ОСОБА_9 уклав договір оренди належної йому земельної ділянки з ФГ ОСОБА_4 (а.с.55-59).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер (а.с.48).

До Другої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулась неповнолітня ОСОБА_3 (а.с.119).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 14 січня 2016 року, укладений між ОСОБА_9 та ФГ ОСОБА_4, оскільки вважав, що залишається дійсним інший договір оренди зазначеної земельної ділянки між ОСОБА_9 та ним, оскільки він скористався своїм переважним правом на поновлення договору оренди землі.

Втім, для застосування ч.1 ст.33 цього Закону України та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди землі необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив про наявність заперечень щодо поновлення договору та своє рішення.

Частиною шостою ст.33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Отже, переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України, буде порушеним у разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року № 6-146цс16 та від 13 квітня 2016 року № 6-2027цс16, яка є обов'язковою для всіх судів.

Таким чином, міськрайонний суд, встановивши те, що позивачем не було дотримано вимоги, визначеної ч.6 ст.33 Закону України «Про оренду землі», щодо повідомлення орендодавця про намір скористатись переважним правом на укладення договору на новий строк, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсним договору оренди землі від 14 січня 2016 року.

Оскільки позивачем не доведено обставин на які він посилається, то у задоволені позову слід відмовити, що вірно констатував і суд першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції законне та обґрунтоване, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а зводяться до переоцінки наданих доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, тому підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «ОСОБА_7» - відхилити, а рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: Т.С. Довжук

В.В. Коломієць