АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 184/582/16-ц 22-ц/774/1533/К/16
Справа №184/582/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22ц/774/1533/К/16 суддя Томаш В.І.
Категорія - 52 (ІV) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

відповідач ОСОБА_2,

позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4,

представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради - Тиква Ольга Сергіївна,

педагог ОСОБА_6, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_2 з даним позовом, посилаючись на те, що з 08 квітня 2006 року по 22 лютого 2011 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не спілкується із нею, не приймає участі у її навчанні, не надає матеріальної допомоги, має заборгованість по сплаті аліментів на її утримання, не надає дозволу на виїзд дитини за межі країни, у зв'язку з цим позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав у відношенні їхньої дочки.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. На його думку, судом не враховано те, що позивачем не доведено жодної з підстав передбачених законом для позбавлення його батьківських прав. Крім того, судом не взято до уваги, що відповідно до висновку Органу опіку та піклування Виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області №6/76-2143/16 від 20 травня 2016 року, остання вважає за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_7. Також вказує на те, що він не ухиляється від виховання дитини, сплачує систематично аліменти на її утримання, бажає приймати участь у її житті, піклуватись про її фізичний і духовний розвиток, а позивач, навпаки, чинить перешкоди його зустрічам з дочкою.

Крім того, зазначає, що судом було проігноровано норми ст. 12.1. Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ст. 171 СК України щодо обов'язкового врахування думки та погляду дитини на ситуацію, тоді як його доньці ОСОБА_7 виповнилося майже 9 років і вона здатна у цьому віці висловити свою думку.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, залишивши рішення суду без змін, як законне та обґрунтоване, представника третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Тикву О.С., яка надала пояснення стосовно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради від 20.05.2016 року, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, позивач посилалась на те, що останній вихованням дочки не займається, нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, ухиляється від сплати аліментів на її утримання та не надає дозволу на виїзд дитини за межі України для участі у творчих конкурсах.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітньої доньки ОСОБА_7 та практично не спілкується з нею, матеріальної допомоги не надає, аліменти в повному обсязі не сплачував, а його відмова у наданні дозволів на виїзд дитини до Болгарії для участі у творчих конкурсах шкодить інтересам дитини.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, у зв'язку з чим колегія суддів скасовує рішення суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням судом норм матеріального і процесуального права та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

За змістом Преамбули Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенції), ратифікованої Верховною Радою Української РСР 27 лютого 1991 року, Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу.

Відповідно до Статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтями 15, 16 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються статтями 151, 153, 157 - 159 Сімейного кодексу України, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Згідно ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є наступні підстави: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

В абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", із наступними змінами, зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як роз'яснено у пункті 15 цієї Постанови, розглядаючи справи даної категорії слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист їх інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, на згоду передати дитину на усиновлення та інших прав, які виникають із факту спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки

Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд має відповідно до ст. 212 ЦПК України оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наданим сторонами доказів, суди мають оцінювати кожний доказ окремо, а потім надавати оцінку сукупності доказів і їх співвідношенню. При цьому, суд має з'ясовувати як належність та допустимість доказів за формою та їх відношенням до правовідносин між сторонами так і за їх змістом.

На думку колегії суддів, у матеріалах цивільної справи відсутні об'єктивні дані, що вказують на перелік підстав, як крайніх заходів впливу, позбавлення батьківських прав, визначених ст.164 СК України.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі - ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 08 квітня 2006 року по 22 лютого 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільну дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю - ОСОБА_3 (а.с. 4,5,6).

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 15 липня 2010 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання дочки - ОСОБА_7 у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу).

ОСОБА_7 навчається у Комунальному закладі «Навчальний - виховний комплекс № 1 м. Орджонікідзе Дніпропетровської області», згідно характеристики якого від 14.03.2016 року, дитина виховується у неповній сім'ї та основним вихователем дитини є її мати - ОСОБА_3, яка регулярно відвідує школу та спілкується з вчителями, тоді як батько дитини - ОСОБА_2 жодного разу до навчального закладу не приходив, батьківські збори не відвідував, життям доньки не цікавиться та зв'язок з класним керівником не підтримує (а.с.7).

Разом з тим, саме по собі не відвідування навчального закладу, в якому навчається дитина, не є безумовною підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. До того ж, ОСОБА_2 працює водієм автотранспортних засобів (а.с. 27) та, згідно його пояснень, через характер роботи не має можливості відвідувати учбовий заклад.

Крім того, в суді апеляційної інстанції відповідач не заперечував свою недостатню участь у вихованні та утриманні дитини, стверджував, що він усвідомлює свій обов'язок належно утримувати дитину та приймати більш активну участь у її вихованні та розвитку, але через неприязні відносини з позивачкою, яка чинить йому перешкоди, він не може в повній мірі приймати участь у вихованні дитини.

Висновком Органу опіку та піклування Виконкому Покровської міської ради Дніпропетровської області №6/76-2143/16 від 20 травня 2016 року позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав у відношенні малолітньої дочки ОСОБА_7 визнано недоцільним та зазначено, що ОСОБА_2 працює, позитивно характеризується за місцем роботи, на у нарколога чи психіатра не перебуває, категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та посилається на те, що позивач не дає змоги спілкуватися із дочкою (а.с. 45).

Дані обставини прямо вказують на ознаки не байдужості батька щодо своєї дочки, а посилання позивача на відсутність батьківського піклування про дитину та умисного ухилення ним від виконання батьківських обов'язків колегія суддів вважає голослівними та такими, що не відображають дійсної картини подій.

Так, посилання позивача на наявність у відповідача заборгованості по аліментам на дитину не може свідчити про умисне невиконання відповідачем обов'язку по вихованню дитини й слугувати підставою для позбавлення його батьківських прав у зв'язку з цим, оскільки правові наслідки щодо неналежного виконання аліментних зобов'язань передбачені ст. 196 Сімейного кодексу України у вигляді стягнення неустойки (пені) та не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Не приймаються до уваги й доводи позивача про те, що ОСОБА_2 не надає згоду на виїзд ОСОБА_7 за межі України, оскільки чинним законодавством України врегульовано питання щодо отримання дозволу на вивезення дитини за межі України, за відсутності згоди батька, в судовому порядку, а матеріали справи не містять доказів про звернення ОСОБА_3 до суду з відповідною заявою.

Допитана у судовому засіданні апеляційної інстанції малолітня ОСОБА_7, у присутності педагога ОСОБА_6, пояснила, що не заперечує проти позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неї, однак не навела фактів, які б свідчили про систематичне невиконання ним своїх батьківських обов'язків.

Отже, а ні в суді першої інстанції, а ні в суді апеляційної інстанції, не надано жодних належних та допустимих доказів щодо винної поведінки ОСОБА_2 та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, що могло б бути підставою для позбавлення останнього батьківських прав.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому, звернув увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував рішення про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Отже, сам факт оскарження відповідачем судового рішення про позбавлення його батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_7, свідчить про його інтерес до дитини та позитивно характеризує його, як батька.

Враховуючи встановлені обставини по справі та вищезазначені вимоги закону, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов'язки, колегія вважає, що у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав слід відмовити, у зв'язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі ст.88 ЦПК України з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 606,32 грн., сплачений останнім за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ч. 1 п.3,4, 314- 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 03 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 606,32 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: