АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/1878/16-ц 22-ц/774/1740/К/16
Справа № 182/1878/16-ц Головуючий в суді 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1740/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 54 (III) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді : Митрофанової Л.В.,

суддів : Барильської А.П., Зубакової В.П.,

із секретарем Євтодій К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетрвської області від 08 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» про поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» (надалі КЗ «Нікопольська СШМД») про поновлення на роботі, виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання вчинити певні дії.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 01 серпня 1997 року він працював на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД». Наказом № 145 від 23 березня 2016 року його звільнено з роботи з 23 березня 2016 року за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає виконуваній роботі.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не запропонував йому тимчасове переведення на іншу легшу роботу, не виконав вимоги, передбачені висновком МСЕК, не прийняв до уваги індивідуальну реабілітаційну програму інваліда та в порушення статті 172 КЗпП України не організував його, як інваліда, навчання, перекваліфікацію і працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій МСЕК, та не створив пільгові умови праці.

Також, позивач вказує на те, що профспілковий комітет не надав згоди на його звільнення адміністрації підприємства, належним чином вмотивувавши своє рішення.

У звязку із чим позивач просив суд поновити його на роботі на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, зобовязати КЗ «Нікопольська СШМД» надати йому іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку строком до 21 січня 2017 року, здійснити його трудову реабілітацію відповідно до медичних рекомендацій МСЕК та створити пільгові умови праці.

Також стягнути з КЗ «Нікопольська СШМД» кошти, зайво утримані з заробітної плати позивача, у звязку із невірним розрахунком суми, що підлягала виплаті позивачу при звільненні, грошові кошти в сумі 4 524,12 грн. та судовій збір в розмірі 229,40 грн. за виконавчим документом.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетрвської області від 08 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» з 23 березня 2016 року.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська СШМД» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19 185 грн. 54 коп.

Допущено до негайного виконання рішення у частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць 6 661 грн. 30 коп.

Зобовязано КЗ «Нікопольська СШМД» надати ОСОБА_2 іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку строком до 21 січня 2017 року.

Зобовязано КЗ «Нікопольська СШМД» здійснити трудову реабілітацію ОСОБА_2 відповідно до медичних рекомендацій МСЕК та створити пільгові умови праці.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська СШМД» на користь ОСОБА_2 зайво утримані 229 грн. 40 коп. В задоволені решти вмиог відмовлено.

Стягнуто з КЗ «Нікопольська СШМД» на користь держави судові витрати в сумі 2 204,08 грн.

В апеляційній скарзі КЗ «Нікопольська СШМД» ставить питання про скасування рішення суду в частині поновлення позивача ОСОБА_2В на роботі та виплаті йому заробітної плати за час вимушеного прогулу, переведення на іншу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку, створення трудової реабілітації відповідно до рекомендацій МСЕК та створення пільгових умов праці, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про не дотримання відповідачем вимог чинного законодавства при звільненні позивача з роботи, не взявши до уваги те, що відповідачем здійснено всі можливі заходи з приводу працевлаштування позивача, а також те, що чинним законодавством не заборонено звільнення інвалідів. Крім того, вважає, що судом не враховано те, що позивач ОСОБА_2 тричі відмовився від тимчасового переведення на іншу запропоновану йому посаду фельдшера, яка була єдиною посадою з умовами праці в кабінетах. Також вказує, що судом не взято до уваги те, що законодавством не передбачено створення нових робочих місць для інвалідів, а поновлення позивача на займаній посаді є неможливим через стан його здоровя. Посилається й на безпідставність відмови суду в задоволенні клопотань відповідача щодо повторного направлення позивача ОСОБА_2 на обстеження МСЕК та розяснення рішення суду. Також вказує, що стягнута рішенням суду сума середнього заробітку позивача у розмірі 19185,54 грн. є невірною, оскільки визначена судом без урахування податків та інших обовязкових платежів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 серпня 1997 року позивача ОСОБА_2 прийнято на посаду лікаря з медицини невідкладних станів виїзної бригади КЗ «Нікопольська СШМД» (а.с.6-8).

Наказом № 145 від 23 березня 2016 року позивач ОСОБА_2 звільнений з вищезазначеної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає виконуваній роботі (а.с.9).

Як убачається із висновку МСЕК від 25 січня 2016 року, ОСОБА_2 з 21 січня 2016 року встановлена 3 група інвалідності на строк до 01 лютого 2017 року, дата чергового переогляду 21 січня 2017 року, та рекомендована праця лікаря у кабінетних умовах без фізичних навантажень, підняття важких предметів без навантажень на праву руку (а.с.13).

28 січня 2016 року позивач звернувся до головного лікаря КЗ «Нікопольська СШМД» з заявою про надання робочого місця у відповідності до висновку МСЕК. (а.с. 16).

Згідно з відповіддю КЗ «Нікопольська СШМД» № 92 від 01.02.2016 року позивачу відмовлено у наданні легшої роботи в кабінетних умовах та запропоновано зайняти єдину вільну посаду фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам на постійній основі (а.с. 17).

Відповідно до ОСОБА_3 МСЕК № 21 від 10 лютого 2016 року на запит КЗ «Нікопольська СШМД» № 127 від 08 лютого 2016 року, відповідача повідомлено про те, що ОСОБА_2 за станом здоровя на теперішній час не може надавати невідкладну медичну допомогу, повязану з підйомом важкості та значним фізичним навантаженням, включаючи праву верхню кінцівку. Проте бути залученим до роботи в нічний час може. Працювати за графіком змінності (добу) може (а.с.142,150-152).

Наказом № 71 від 08 лютого 2016 року позивач переведений на вимушений тимчасовий простій з 07 лютого 2016 року (а.с. 20).

Матеріалами справи встановлено та не оскаржується сторонами, що позивач є членом первинної профспілкової організації профспілкового комітету КЗ «НСШМД» ДОР Вільної профспілки медичних працівників України (а.с. 22-23).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_2 порушено вимоги трудового законодавства, а саме - не було запропоновано тимчасове переведення на іншу, легшу, роботу на строк, визначений МСЕК, дійшовши висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на займаній посаді та стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зайво утриманих коштів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню даної роботи.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 170 КЗпП України встановлено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

У разі виявленої невідповідності працівників займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню цієї роботи, звільнити їх можна, лише якщо вони відмовляються від переведення на іншу, легшу роботу, тоді як звільнення інших працівників з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо їх перевести на іншу роботу, оскільки такої нема, чи в разі відмови працівників від такого переведення.

Аналізуючи правові норми пункту другого частини першої статті 40 КЗпП України та частини першої статті 170 КЗпП України, роботодавець може звільнити працівника у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи, лише у випадках:

за умови відмови працівника від переведення на іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку відповідно до вимог статті 170 КЗпП України;

якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним i не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоровя.

Неможливість належного виконання трудових обовязків за станом здоровя повинна бути підтверджена медичним висновком.

Із матеріалів справи вбачається, що висновком МСЕК від 25 січня 2016 року ОСОБА_2 була встановлена третя група інвалідності з 21 січня 2016 року на строк до 01 лютого 2017 року, дата чергового переогляду 21 січня 2017 року, та йому була рекомендована праця лікаря у кабінетних умовах без фізичних навантажень, підняття важких предметів без навантажень на праву руку (а.с.13).

Із листа № 21 від 10 лютого 2016 року МСЕК вбачається, що ОСОБА_2 станом на теперішній час не може надавати невідкладну медичну допомогу, повязану з підйомом важкості та значним фізичним навантаженням, включаючи праву верхню кінцівку. Бути залученим до роботи в нічний час може. Працювати за графіком змінності (добу) може (а.с.142,150-152).

В той же час, з висновку МСЕК не вбачається, що ОСОБА_2 визнаний непрацездатним.

Так, частиною пятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що працівника, який за станом здоровя відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства.

КЗ «Нікопольська СШМД» пропонувало ОСОБА_2 працевлаштування на посаді фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам. Однак, в порушення вимог частини пятої статті 6 Закону України «Про охорону праці», частини першої статті 170 КЗпП України та пункту 6.10 Колективного договору, йому не було запропоновано тимчасове переведення на іншу, легшу, роботу на строк, визначений МСЕК.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що відповідачем при звільненні позивача з роботи не дотримані вимоги чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем здійснено всі можливі заходи з приводу працевлаштування позивача, а також те, що чинним законодавством не заборонено звільнення інвалідів не можуть біти підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ст.. 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Представником відповідача також не доведено той факт, що ОСОБА_2 пропонували тимчасове переведення на посаду фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам.

А в наказі № 145 від 23 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи зазначено «відмова лікаря ОСОБА_2 від запропонованих адміністрацією вакантних посад з вищевказаними умовами праці» (а.с.9), що, в свою чергу, не доводить відмову позивача від тимчасового переведення на іншу, легшу, роботу

Не можуть бути підставою для скасування рішення доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано що позивач ОСОБА_2 тричі відмовився від тимчасового переведення на іншу запропоновану йому посаду фельдшера, яка була єдиною посадою з умовами праці в кабінетах, оскільки в порушення вимог частини пятої статті 6 Закону України «Про охорону праці», частини першої статті 170 КЗпП України та пункту 6.10 Колективного договору, йому не було запропоновано саме тимчасове переведення на іншу, легшу, роботу на строк, визначений МСЕК.

Також представником відповідача ні в суд першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено того факту, що відповідач пропонував ОСОБА_2 тимчасове переведення на посаду фельдшера (сестри медичної) І категорії з прийому та передачі викликів виїзним бригадам.

Таким чином, приймаючи до уваги те, що ОСОБА_2 не відмовлявся від переведення на іншу, легшу, роботу, та така робота відповідачем йому запропонована не була, суд апеляційної інстанції вважає, що звільнення позивача було проведено з порушення вимог чинного законодавства.

Також суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, у закладі відповідача відсутня легша робота, оскільки законодавець виходить із того, що роботодавець завжди має можливість використовувати працю осіб, які потребують за станом здоровя переведення на іншу, легшу, роботу. А ні частина першої статті 170 КЗпП України, а ні стаття 35 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, не повязують обовязок роботодавця з його можливостями щодо переведення працівника на іншу, легшу, роботу.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги про те, що законодавством не передбачено створення нових робочих місць для інвалідів, а поновлення позивача на займаній посаді є неможливим через стан його здоровя оскільки відповідно до вимог КЗпП України, та частиною пятою статті 6 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що працівника, який за станом здоровя відповідно до медичного висновку потребує надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести за згодою працівника на таку роботу на термін, зазначений у медичному висновку, і у разі потреби встановити скорочений робочий день та організувати проведення навчання працівника з набуття іншої професії відповідно до законодавства. В данному випадку відповідачем не виконано вимоги вище зазначених норм законодавства та не було запропоновано позивачу тимчасову легшу роботу, як того вимагає законодавство.

Посилання в апеляційній скарзі на безпідставність відмови суду в задоволенні клопотань відповідача щодо повторного направлення позивача ОСОБА_2 на обстеження МСЕК та розяснення рішення суду не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вказані доводи зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з тією їх оцінкою, що надав їм суд першої інстанції. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Проте на думку колегії суддів заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що стягнута рішенням суду сума середнього заробітку позивача у розмірі 19185,54 грн. є невірною.

Так, згідно розрахунку середнього заробітку позивача, наведеного в апеляційній скарзі, позивач за березень 2016 року не доотримав 389,90 грн., за квітень 4484 грн., за травень 2016 року 4772,80 грн., за червень 2016 року 4772,80 грн. та за липень 2016 року 715,92 грн.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 15135, 42 грн., а не 19185 грн. 54 коп., як визначив суд першої інстанції.

Відповідно до п.32 Постанови пленуму Верховного суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштуванню, допомога по безробіттю), який працівник мав на цей час.

Суд першої інстанції не взяв до уваги суму вихідної допомоги в розмірі 4679 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із наведеним розрахунком середнього заробітку позивача та вважає, що розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу становить 15135,42 грн., із яких необхідно відрахувати суму виплаченої вихідної допомоги в розмірі 4679 грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 10456 грн. 05 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, змінивши в цій частині рішення суду першої інстанції із зазначенням, щ вказана сума стягуєтьсябез утримання податків з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів, відповідно до вимог п.6 Постанови пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці.

В іншій частині рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства та скасуванню чи зміні не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307 п.3 ч.1 ст.309, ст.ст. 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради»задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2016 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнутого з Комунального закладу «Нікопольська станція швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» на користь ОСОБА_2, зменшивши цей розмір з 19185,54 грн. до 10456 (десять тисяч чотириста пятдесят шість) грн. 05 коп., зазначивши, що вказана сума стягнута без утримання податків з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: