Провадження №2/485/618/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді - Квєтка І.А.,

секретар судового засідання Шеремет Ю.Є.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" в особі філії Снігурівського району Східного округу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до ПАТ "Миколаївобленерго", в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним звільнення та поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.09.2016 року по день ухвалення рішення суду у сумі 16 869 грн. 55 коп., стягнути на його користь 55 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 17 січня 2005 року працював на різних посадах у філії ПАТ "Миколаївобленерго" Снігурівського району Східного округу.

Через кризову ситуацію в Україні, 29 квітня 2016 року був прийнятий на військову службу за контрактом.

04 листопада 2016 року в телефонному режимі працівники відповідача повідомили його про звільнення.

Звільнення вважає незаконним, відповідно до положень ст.119 КЗпП України за ним має бути збережено місце роботи та середній заробіток.

Крім того, незаконне звільнення змусило позивача до додаткових зусиль для організації свого життя, що спричинило йому моральні страждання.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, з викладених у позові підстав просив про їх задоволення.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, вважають звільнення позивача обґрунтованим на підставі Указу Президента України "Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 року №15" від 26.09.2016 року №411/2016, п.3 ст.23 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-ХII та п.3 ст.36 КзПП України, у зв"язку з тим, що на час укладення контракту позивачем про військову службу особливий період закінчився, в Україні також була відсутня кризова ситуація, що загрожує національній безпеці, оголошення мобілізації чи воєнного стану, а тому вважають, що пільги, передбачені ст.119 КЗпП України на позивача не розповсюджуються.

Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що з 17 січня 2005 року згідно Наказу №211-к ПАТ ЕК «Миколаївобленерго» Снігурівського району ОСОБА_1 був прийнятий на посаду контролера ЄН 2гр.кв.

Як видно з копії трудової книжки (а.с.8-10) в наступному ОСОБА_1 неодноразово переводився на інші посади в межах цього ж підприємства, а останній раз згідно наказу по ПАТ «Миколаївобленерго» №71-К з 21 січня 2015 року був переведений на посаду електромонтера з експлуатації розподільних мереж 4 гр. кв.групи ремонту та технічного обслуговування розподільних мереж 10/0,4к в філії Снігурівського району Східного округу.

29 квітня 2016 року ОСОБА_1 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (а.с.15-16).

28 липня 2016 року ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу Снігурівського РВК, що підтверджено копією військового квитка МО 481859 (а.с.12).

Наказом №1565-К з 28 вересня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з роботи за п.3 ст.36 КЗпП України на підставі Указу Президента України від 26 вересня 2016 року №411/2016, п.3 ст.23 Закону України «Про військовий обов»язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-ХII (а.с.40).

Про своє звільнення позивач дізнався телефоном 04 листопада 2016 року, копію наказу про звільнення отримав поштою 22 грудня 2016 року, трудову книжку не отримував.

Як передбачено у ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII ( далі Закон № 3543-XII) особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом виконуючого обов»язки Президента України від 17.03.2014 р. № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 р. прийняте рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб. Таким чином, з 18 березня 2014 року в Україні почався особливий період.

В подальшому Указами Президента від 06.05.2014 р.№454/2014, від 21.07.2014 р.№607/2014, від 14.01.2015 р.№15 оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців різної тривалості.

Указом Президента України № 441/2016 від 26.09.2016 р. було прийнято останнє рішення про звільнення в запас у вересні-жовтні 2016 року військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації.

Як убачається з листа Міністерства оборони України № 322/2/8417 від 01 жовтня 2015 року, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Рішень про демобілізацію Президент України не приймав.

Крім того, як видно з листа ТВО військового комісара Снігурівського РВК капітана ОСОБА_4 від 10.11.2016 року солдат ОСОБА_1 29.04.2016 року прийнятий на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці..(а.с.11), що не спростовано.

Частиною 3 статті 23 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов'язок і військову службу» передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію; для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців; у разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Враховуючи, що позивач уклав контракт під час дії кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, а особливий період в Україні не скасовано й на час ухвалення даного рішення, на час дії контракту за ним згідно ч.3 ст.119 КЗпП України зберігається місце роботи, посада і середній заробіток, відповідач незаконно звільнив позивача за п.3 ст.36 КЗпП України, а тому права позивача мають бути поновлені шляхом скасування наказу про звільнення та поновлення на його роботі із стягненням на його користь з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України.

Верховний Суд України у правовій позиції, висловленій у справі за № 6-648цс15, зазначив, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок). Зокрема, відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період; нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Таким чином, середній заробіток має бути обраховий за 61 робочий день за період з 28.09.2016 року по 23.12.2016 року, виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 266 грн.17 коп. (61x266,17= 16 236 грн. 37 коп. без відрахування обовязкових платежів та зборів).

Крім того, враховуючи те, що є доведеним факт порушення конституційних прав позивача щодо законодавчих гарантій під час призову на військову службу, останньому було заподіяно моральну шкоду.

Зважаючи на характер та тривалість порушень прав позивача, розміру гарантованих матеріальних виплат, яких він був незаконно позбавлений, моральних переживань у зв»язку з цими обмеженнями, вимушених змін у звичному укладі життя, виходячи із засад розумності і виваженості та справедливості, суд вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає 1500 грн. моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення за зменшення суми середнього заробітку та моральної шкоди, що підлягають стягненню на користь позивача.

На підставі ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам, а в частині вимог, від оплати судового збору щодо яких позивач був звільнений при подачі позову, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави повністю.

Керуючись ст.ст.10,11,60, 209, 212- 215,218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" в особі філії Снігурівського району Східного округу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, - задовільнити частково.

Визнати незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади електромонтера з експлуатації розподільних мереж IV групи кваліфікації філії Снігурівського району Східного округу Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго", скасувавши наказ №1565-К від 28 вересня 2016 року про його звільнення.

Поновити ОСОБА_1 на посаді електромонтера з експлуатації розподільних мереж IV групи кваліфікації філії Снігурівського району Східного округу Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго".

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 16 236 грн. 37 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без відрахування обов"язкових платежів і зборів) за період з 28 вересня 2016 року по 23 грудня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 1500 грн. у відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_1 38 грн. судового збору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Миколаївобленерго" на користь держави 2742 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів після його проголошення через Снігурівський районний суд на ім"я апеляційного суду Миколаївської області.

СУДДЯ