АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4841/16 Справа № 202/8503/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Пономарь З.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Петешенкової М.Ю., Черненкової Л.А., за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі її законного представника ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 19 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 в особі її законного представника ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 (треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління - служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради) про вселення та визнання права користування житлом,-

в с т а н о в и л а :

05.11.2015р. ОСОБА_2, 2001р.н., в особі її законного представника - матері ОСОБА_3, звернулась до батька ОСОБА_4 та бабусі ОСОБА_5 з позовом, яким просила визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у вказану квартиру. Посилалась на те, що з народження проживала у вказаній неприватизованій квартирі, проте не була внесена до особового рахунку і до цього часу ніде не зареєстрована. 03.11.2014р. шлюб батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано, мати перейшла проживати до своєї квартири АДРЕСА_2 у цьому ж будинку. З середини літа 2015 року, коли у батька та його нинішньої дружини народилася дитина, вона змушена перейти проживати до матері. Відповідачі змінили замки на вхідних дверях та заперечують проти її реєстрації у вказаній квартирі, хоча вона обіцяє фактично у ній не проживати. Вважала, що як неповнолітній член сім'ї батька на підставі ст.65 ЖК України має право на проживання та реєстрацію у спірній квартирі.

Рішенням Індустріального райсуду м.Дніпропетровськ від 19.04.2016р. у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про народження батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1., є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.7).

За довідкою житлового органу квартира АДРЕСА_1 не приватизована, зареєстрованими у ній з 11.04.1988р. значаться наймач ОСОБА_5 та її син ОСОБА_4 (а.с.11).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.11.1999р. квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3. (а.с.15). За довідкою житлового органу у квартирі зареєстровані ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.12). Згідно паспорта громадянина України ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_2 з 15.06.1998р. (а.с.8).

Рішенням Індустріального райсуду м.Дніпропетровськ від 03.11.2014р. задоволено позов ОСОБА_3 та розірвано їх шлюб з ОСОБА_4 При цьому судом встановлено, що подружжя припинило шлюбні відносини, проживає окремо один від одного, а дитина ОСОБА_2, 2001 р.н. проживає з матір'ю. Також судом зазначено про згоду подружжя про те, що після розірвання їх шлюбу дитина й надалі залишатиметься проживати з матір'ю. Рішення суду набрало законної сили 13.11.2014р. (а.с.17).

Судом першої інстанції по даній справі встановлено, що у зв'язку з розірванням шлюбу батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 їх дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. вибула з квартири АДРЕСА_1 разом з матір'ю до квартири останньої АДРЕСА_2 у цьому ж житловому багатоквартирному будинку. Місце проживання ОСОБА_2 визначено за згодою батьків. Питання щодо визначення іншого місця проживання дитини у передбаченому законом порядку не ініціювалось та не вирішувалось.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.64,65 ЖК України ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за нею права користування та вселення у квартиру АДРЕСА_1.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на недоведеність її вибуття із спірної квартири у зв'язку із розірванням шлюбу батьків суперечать встановленим судом обставинам, підтвердженим, у тому числі, і судовим рішенням, що набрало законної сили. Саме судовим рішенням встановлено, що дитина ОСОБА_2 вибула разом з матір'ю за місцем проживання останньої і надалі буде продовжувати проживати з нею. Саме ці обставини вказані ОСОБА_3 і у своєму позові. Посилання ОСОБА_2, що вона згідно закону вона має право вільно обирати місце свого проживання згідно ч.2 ст.29 ЦК України не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні даного позову. Правовою підставою для заявлених вимог про визнання права користування житловим приміщенням квартири №11 та вселення до неї у позові ОСОБА_2 є ст.ст.64,65 ЖК України, якими передбачено відповідні права члена сім'ї наймача квартири. У позовній заяві ОСОБА_2 вказані вимоги обґрунтовувались порушенням цих її прав відповідачами, створення ними їй перешкод у користуванні житловим приміщенням квартири, що призвело до вимушеного її не проживання. Проте судом першої інстанції не встановлено таких порушень житлових прав ОСОБА_2 Навпаки, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вибула з вказаної квартири разом з матір'ю та у квартиру останньої. Саме по собі зазначення у позові на ч.2 ст.29 ЦК України, якою передбачено, що фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, не кореспондується з позовними вимогами ОСОБА_2, пред'явленими нею на підставі житлового законодавства. На час розірвання шлюбу батьків місце проживання ОСОБА_2 визначено за згодою батьків, що відповідає вимогам ч.3 ст.29 ЦК України. Спору з приводу визначення місця її проживання до досягнення нею 14 років не малось. Заперечувалось і на даний час існування спору з приводу визначення місця проживання дитини. Доводи апеляційної скарги щодо неправильної оцінки доказів, яку надав суд першої інстанції, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки оцінка доказів відповідно до вимог ст.212 ЦПК України відноситься до виключної компетенції суду і їх переоцінка на вимогу сторони не передбачена.

Таким чином підстав для скасування рішення суду за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України. колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М.

Петешенкова М.Ю.

Черненкова Л.А.