Справа № 361/2373/16-ц
Провадження № 2/361/1750/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

/заочне/

21 грудня 2016 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В. при секретарі Зотовій В.М., розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, 3 % річних та моральної шкоди,

встановив:

Позивач у позовній заяві, поданій 22.04.2016р., просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2016р. по 30.05.2016р. у сумі 43459,55 грн., інфляційні втрати у сумі 2115,32 грн., 3% річних у сумі 1300,84 грн., 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В позовній заяві, поданій 31.05.2016р., позивач збільшила позовні вимоги, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2016р. по 30.05.2016р. у сумі 59675,80грн., інфляційні втрати у сумі 2115,32 грн., 3% річних у сумі 1300,84 грн., 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В позовній заяві, поданій 310.10.2016р., позивач збільшила позовні вимоги, просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.01.2016р. по 13.10.2016р. у сумі 120648,90грн. (з розрахунку 186 робочих днів, середньоденна зарплата 648,65грн.), інфляційні втрати 2115,32 грн., 3% річних у сумі 1300,84 грн., а також 10 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 01.04.2015р. була прийнята на роботу в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на посаду начальника управління розвитку агентської мережі. 27.05.2015 р. була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі п.3 ст. 38 КЗпП України, однак при звільненні відповідач не провів з нею розрахунок, в тому числі не виплатив зарплату за квітень, травень 2015р. і вихідну допомогу у розмірі трьох місячних окладів. Рішенням комісії по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 26.05.2015 р. з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на її користь стягнуто заробітну плату за квітень 2015 року в розмірі 9193,14 грн., видано посвідчення КТС. Рішенням комісії по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 15.06.2015 р. з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на її користь стягнуто заробітну плату за травень 2015 року і вихідну допомогу , всього 38158,65грн. Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду від 18.01.2016р., яке набрало законної сили, з відповідача на її користь стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.05.2015р. по 18.01.2016р. в сумі 105081,30грн. Відповідач до теперішнього часу зазначені рішення не виконав, заборгованість по заробітній платі не виплатив і не провів з нею остаточного розрахунку, тому просить стягнути з відповідача на її користь вказані суми на підставі ст.117 КЗпП і за ст.625 ЦК України- за прострочення грошового зобовязання.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач вмотивувала тим, що відповідач затримкою розрахунку завдав їй моральних страждань, які полягають у постійних переживаннях з приводу свого існування, відсутності коштів, неповноцінного харчування, у неможливості нормального спілкування з рідними, близькими та друзями, які мешкають за межами міста Бровари через відсутність коштів на проїзд, у неможливості вести звичний спосіб життя, оскільки не має інших доходів і зарплата була її єдиним джерелом існування. Просила стягнути на відшкодування моральної шкоди за ст.237-1 КЗпП 10000грн.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи сповіщався неодноразово у спосіб, передбачений ЦПК України, за юридичною адресою, а також за адресою арбітражного керуючого. Ніяких документів, заяв відповідач суду не надав.

Суд ухвалив справу розглянути заочно, відповідно до ст.224 ЦПК України.

При розгляді даного позову суд встановив такі конкретні обставини та дійшов таких висновків:

З копії трудової книжки встановлено, що ОСОБА_1 у період з 01.04.2015р. по 27.05.2015р. працювала на посаді начальника управління розвитку агентської мережі у ПАТ «УСК «Гарант-Авто».

З наказу ПАТ «УСК «Гарант-Авто» від 27.05.2015 р. № 244-кго вбачається, що з 27.05.2015р. ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади за власним бажанням на підставі п.3 ст.38 КЗпП України. В наказі про звільнення також зазначено, що при звільненні, ОСОБА_1 підлягає до виплати сума компенсації за 5 календарних днів щорічної відпустки за період роботи з 01.04.2015 р. по 27.05.2015 р., вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України.

З довідки ПАТ «УСК «Гарант-Авто» від 13.05.2015р. №512 , виданої за підписом тимчасового адміністратора,- заробітна плата на день видачі довідки не виплачена в звязку з арештом усіх рахунків та скрутним фінансовим становищем компанії.

Рішенням комісії по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 26.05.2015р. з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь ОСОБА_1 стягнуто заробітну плату за квітень 2015 року в розмірі 9193,14 грн., зобовязано ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» виплату провести до 08.06.2015 р.

З довідки ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» № 603 від 12.06.2015р. вбачається, що ОСОБА_1 працювала у товаристві, 27.05.2015 р. була звільнена згідно наказу № 244-кго, при звільненні їй нараховано заробітну плату за травень 2015 року у сумі 12105,84грн., і вихідну допомогу згідно ст.44 КЗпП України у сумі 36000,09грн. Станом на 12.06.2015р. за ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» існує заборгованість перед ОСОБА_1 в сумі 37995,96 грн.

Рішенням комісії по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 15.06.2015р. з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь позивачки стягнуто заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 1.05.2015р. по 27.05.2015р. в сумі 38158грн., в тому числі компенсація втрати частини заробітної плати 162,69грн. (Зі слів позивачки, в даній сумі врахована вихідна допомога у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно ст. 44 КЗпП України). На примусове виконання даного рішення КТС видане Посвідчення №101 від 29.06.2015р. на суму 38158,65грн.

З листа ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві від 25.04.2016 р. № ДВ/1-16 вбачається, що 16.06.2015р. відкрито виконавче провадження № 47842899 з виконання посвідчення № 58, виданого 09.06.2015р. комісією по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» від 26.05.2015р. про стягнення з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в розмірі 9193,14 грн. Постановою державного виконавця дане виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження № 48038613. Також ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження № 48027321 з виконання посвідчення № 101, виданого 29.06.2015р. комісією по трудових спорах ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» про примусове стягнення з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в сумі 38158,65 грн. Постановою державного виконавця дане виконавче провадження приєднано до зведеного виконавчого провадження № 48038613. Крім того, у вищевказаному листі заступник начальника ВДВС Солом'янського РУЮ у м.Києві зазначив, що на примусовому виконанні у відділі перебувають зведені виконавчі провадження про стягнення з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь стягувачів боргу в загальній сумі 50639189,57 грн., з якої 12030670,84 грн. сума боргу по заробітній платі. Станом на 25.04.2016р. виконавчі провадження про стягнення з ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати не завершені, грошові кошти не стягнуті.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2016р., яке набрало законної сили, з відповідача на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 28.05.2015 р. по 18.01.2016 р. в сумі 105081,30 грн., на відшкодування моральної шкоди за ст.237-1 КЗПП стягнуто 1000грн.; у позові про стягнення інфляційних втрат і 3% річних, які просила позивач нарахувати на суми заборгованості по зарплаті, зазначені в рішеннях КТС, з підстав, передбачених статтею 625 ЦК України, у позові відмовлено.

Згідно Розпорядження №601 від 31.03.2015р. Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» відсторонено від управління Правління ПАТ, призначено тимчасового адміністратора, встановлено План роботи тимчасової адміністрації.

Згідно Розпорядження №1169 від 28.05.2015р. Нацкомфінпослуг ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» анульовано ліцензії на провадження страхової діяльності.

Згідно Розпорядження №3474 від 29.12.2015р. Нацкомфінпослуг ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» достроково припинено діяльність тимчасової адміністрації, усунуто тимчасового адміністратора від виконання обовязків.

Згідно Розпорядження №2005 від 18.08.2016р. Нацкомфінпослуг ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» виключено з Державного реєстру фінансових послуг, анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи.

24.12.2015р. Президією МТСБУ ухвалено ініціювати процедуру банкрутства послуг ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО».

З відповіді МТСБУ видно, що ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» 23.12.2014р. втратило статус асоційованого члена МТСБУ через заборгованість до фондів та припинило членство в МТСБУ.

МТСБУ у травні 2016р. звернулось з завою про визнання ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» банкрутом; ухвалою Господарського суду м.Києва від 30.05.2016р. заяву повернуто без розгляду, постановою Апеляційного господарського суду ухвалу скасовано, передано на новий розгляд; Ухвалою Господарського суду м. Києва від 12.08.2016р. у справі №910/9445/16 заяву МТСБУ прийнято до розгляду в підготовче засідання на 19.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 19.09.2016р. у справі №910/9445/16 порушено провадження у справі про банкрутство ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» , визнано грошові вимоги МТСБУ до боржника в розмірі 1437211,84грн., введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, призначено розпорядника майна, зобовязано скласти реєстр кредиторів до 19.11.2016р.

Згідно п.7 ст.12 Господарського процесуального кодексу України та ч.4 ст.10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» - суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника.

Згідно розясненням Пленуму Вищого господарського суду України в Постанові від 24 жовтня 2011 року No10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ Господарським судам» - п.4. - до компетенції господарських судів віднесено розгляд усіх справ про банкрутство, а також справ у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, за певними винятками (пункт 7 частини першої статті 12 ГПК). Зазначені справи відповідно до частини другої статті 4-1 ГПК розглядаються в порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законами України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" та "Про банки і банківську діяльність".

Згідно ч.15 ст.16 Закону - з моменту порушення провадження у справі про банкрутство: предявлення конкурсними та забезпеченими кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися лише у порядку, передбаченому цим Законом, та в межах провадження у справі про банкрутство; предявлення поточними кредиторами вимог до боржника та їх задоволення може відбуватися у випадку та порядку, передбачених цим Законом;

Згідно ч.1 ст.17 Закону - у разі якщо до боржника, щодо якого порушена справа про банкрутство, предявлений позов, який ґрунтується на грошових зобовязаннях боржника, що виникли до порушення провадження у справі про банкрутство, суди мають у встановленому процесуальним законом порядку приймати такі позовні заяви і вирішувати спір за цією вимогою по суті за правилами позовного провадження до офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство. ч. 2. - про офіційне оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство розпорядник майна повідомляє суд, який розглядає позовні вимоги конкурсних кредиторів до боржника. Цей суд (суди) після офіційного оприлюднення відповідного оголошення має зупинити позовне провадження та розяснити позивачу зміст частини 4 статті 23 цього Закону.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Закону - Конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня порушення провадження у справі про банкрутство, зобовязані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство. Кредитори за вимогами щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також за вимогами щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоровю громадян, сплати страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування мають право протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують. Згідно ч.7 - Заяви кредиторів за такими вимогами розглядаються згідно з цим Законом. Згідно ч.8 - Поточні кредитори з вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство, можуть предявити такі вимоги після прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. До визнання боржника банкрутом спори боржника з кредиторами, які мають поточні вимоги до боржника, вирішуються шляхом їх розгляду у позовному провадженні господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство.

Згідно ч.3 ст.17 Закону - якщо позивач не звернувся у тридцятиденний строк з дня офіційного оприлюднення оголошення про порушення справи про банкрутство із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство, суд, який розглядає позовну заяву, після закінчення вказаного строку поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову.

Згідно ч.4ст.17 Закону - у разі звернення позивача із заявою про визнання його грошових вимог до боржника у справі про банкрутство після винесення ухвали господарського суду за результатами розгляду цих вимог позовне провадження підлягає припиненню на підставі пункту 2 частини першої статті 80 ГПК України. Якщо у порушенні провадження у справі про банкрутство відмовлено або провадження у справі про банкрутство припинено, позовне провадження підлягає поновленню і позов розглядається по суті.

Згідно ч.6 ст.17 Закону - положення частин першої - четвертої цієї статті не застосовуються до позовів за вимогами кредиторів, на які не поширюється дія мораторію на задоволення вимог кредиторів.

Згідно ч.3 ст.10 Закону - безспірні вимоги кредиторів - грошові вимоги кредиторів, підтверджені судовим рішенням, що набрало законної сили, і постановою про відкриття виконавчого провадження, згідно з яким відповідно до законодавства здійснюється списання коштів з рахунків боржника. До складу цих вимог, у тому числі щодо сплати податків, зборів (обовязкових платежів), не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції.

Згідно ч.1 ст. 19 Закону - Мораторій на задоволення вимог кредиторів це зупинення виконання боржником грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобовязань та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. Мораторій вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство. Згідно ч.3ст.19 Закону - Протягом дії мораторію забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобовязань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобовязання, три проценти річних від простроченої суми тощо. Згідно ч.5ст.19 Закону - Дія мораторію не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоровю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобовязують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення.

З аналізу даних норм закону, суд дійшов висновку про відсутність підстав для закриття провадження у цивільній справі, виходячи з наступного:

Позивачка з даним позовом звернулась до суду загальної юрисдикції в квітні 2016р., тобто в період, коли на підприємстві була ведена тимчасова адміністрація і діяльність підприємства була обмежена заходами, вжитими до нього з боку Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Але даний позов подано і провадження у цивільній справі відкрито до ініціювання і порушення процедури визнання відповідача банкрутом. Тому відсутні підстави для закриття провадження у даній справі за вимогами, заявленими до боржника до прийняття господарським судом відповідного рішення про порушення справи про банкрутство. На дані позовні вимоги не поширює дію правило, визначене в статті ст.12 ГПКУ та в ст.10 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Крім того, проти закриття провадження у справі з даних підстав заперечувала позивачка, наполягаючи на продовженні розгляду справи в порядку цивільного судочинства з посиланням на те, що такі вимоги були заявлені до порушення справи про банкрутство.

Після порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство і його оприлюднення суд при розгляді цивільної справи з вимогами до такого боржника повинен діяти у відповідності до закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Позивачу було розяснено право на предявлення вимог кредитора у справі про банкрутство, після чого надавався у відповідності до вимог ч.1 ст.17 Закону час для виконання вимог ст.23 Закону і для надання суду відповідної інформації щодо їх виконання. Разом з тим, на час прийняття рішення позивачем суду не представлено відомостей з приводу того, чи заявила вона як кредитор боржника вимоги у справі про банкрутство, і які саме. Зі слів позивачки вона у справі про банкрутство заявила вимоги, підтверджені посвідченнями КТС. Тому при подальшому розгляді справи суд виходить саме з такої інформації, наданої позивачкою, і з того, що вимоги, аналогічні позовним вимогам, що розглядаються в даній цивільній справі, позивач як кредитор у справі про банкрутство не заявила.

Враховуючи, що на даний час збіг строк заявлення вимог кредиторів у справі про банкрутство, і позивач не надав відомостей про звернення з заявою, передбаченою ст.23 Закону, то при подальшому розгляді даної цивільної справи суд керується положеннями частини третьої ст.17 Закону , згідно якої у такому разі суд, який розглядає позовну заяву, поновлює позовне провадження та відмовляє у задоволенні позову.

Таким чином, відсутні підстави для закриття провадження в цивільній справі, позов слід розглядати по суті, і неподання кредитором заяви у справі про банкрутство є підставою для відмови у цивільному позові кредитора за його вимогами до боржника, які виникли до порушення справи про банкрутство.

Крім того, при розгляді даної справи суд враховує наступне:

Згідно ст.94 КЗПП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом ст.45 Закону "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" - виплатами, прирівняними до заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками, є грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у звязку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обовязків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у звязку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у звязку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообовязкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Таким чином, позовні вимоги, предявлені у даній справі позивачем, не є безспірними вимогами кредитора (про стягнення заробітної плати), на які не поширюється дія мораторію. Додаткові (крім виплати заробітної плати та сум, прирівняних до заробітної плати) зобовязання виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, - які покладаються на роботодавця у випадку затримки розрахунку не є прямими зобовязаннями по виплаті нарахованої заробітної плати, а є санкцією, повязаною з невиконанням або неналежним виконанням зобовязань по своєчасному розрахунку зі звільненим працівником. Тому на дані вимоги поширюється дія мораторію, що виключає подальше нарахування вказаних сум під час наявності справи про банкрутство.

Розглядаючи справу по суті і відмовляючи позивачці у позові, суд, крім того, виходить і з таких підстав:

Згідно ч.1 ст. 117 КЗПП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст.221 КЗПП трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах або судами. В залежності від виду спору і меж компетенції органу. За змістом ст.ст.224-231 КЗПП . В статтях 225, 228, 233 КЗПП визначено порядок і строки звернення працівника за вирішенням трудового спору.

Виходячи з аналізу даних норм чинного трудового законодавства, встановлено два способи порушення трудового спору і захисту трудових прав: 1.шляхом звернення до КТС і у разі незгоди з прийнятим КТС рішенням звернення до суду за оскарженням рішення КТС; 2. Шляхом подання позову безпосередньо до суду.

Позивачем у даному випадку визначено на свій власний розсуд спосіб захисту трудових прав і порядок звернення за вирішенням трудового спору з приводу виплати заробітної плати (перше звернення до КТС) і з приводу виплати розрахункових при звільненні (друге звернення до КТС). За результатами вирішення даних трудових спорів позивачу видано два посвідчення КТС , які є виконавчими документами і підлягають виконанню, і які законом віднесені до безспірних вимог кредитора.

Крім того, після рішень КТС позивач з приводу затримки розрахунку звертався до суду з відповідним позовом, і існує судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку, інфляційних втрат і 3% річних, та моральної шкоди.

Таким чином, на даний час трудові спори, що виникли між сторонами з приводу виплати зарплати і затримки розрахунку є вирішеними; і разом з ухваленням даних рішень є припиненими правові відносини, що виникли між сторонами з приводу трудового договору і його виконання. Подальші правові відносини між сторонами пов,язані з виконанням прийнятих рішень (рішень КТС і судового рішення) і з виниклими на їх підставі грошовими зобовязаннями, які не знаходяться в площині трудового права і не регулюються трудовим законодавством.

Виходячи з наведених висновків суд не вбачає підстав для продовження застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗПП та для стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час невиконання рішень КТС.

Суд також враховує, що рішення суду має бути законним і справедливим; що при розгляді цивільного спору суд виходить з принципу змагальності і рівності для суду обох сторін. Суд виходить з того, що покладення на особу відповідальності має бути співмірним порушенню. А враховуючи розмір невиплаченої при звільненні заробітної плати та інших виплат, причетних працівнику при звільненні (9193грн. і 38158грн. згідно посвідченням КТС), з яких борг по заробітній платі становить відповідно по місяцям 9193грн. і 12105грн., а також враховуючи розмір вже стягнутої на підставі ст.117 КЗПП компенсації за затримку розрахунку в сумі 105081грн., суд дійшов висновку, що подальше стягнення середнього заробітку за допущене відповідачем порушення було б явно неспівмірним допущеному порушенню.

Відмовляючи у позові про відшкодуванню моральної шкоди, суд також враховує:

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 18.01.2016р. у справі № 361/8606/15-ц , провадження № 2/361/614/16, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених статтею 237-1 КЗПП задоволено частково, на відшкодування моральної шкоди стягнуто 1000грн. Як зазначено у рішенні, позивачці відшкодована моральна шкода, завдана неправомірними діями відповідача, яка «полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у звязку непроведенням розрахунку при звільненні, чим був порушений звичайний ритм життя, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя». Дане рішення набрало законної сили, позивачкою не оскаржувалось. Даним рішенням розглянуто по суті позов про відшкодування моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні. Тобто даний трудовий спір вже вирішено в судовому порядку.

Враховуючи дещо інше формулювання обставин і підстав, на які посилається позивач у позовній заяві, яка розглядається в даній цивільній справі, - суд не вбачив підстав для закриття провадження у справі в даній частині позовних вимог, передбачених у п.5 ч.1 ст.205 ЦПК України, і вирішив розглянути дані вимоги по суті. Разом з тим, згідно ст. 14 та ч.3 ст. 61 ЦПК України - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі між тими самими сторонами, вважаються встановленими і обовязковими для врахування судом. Підстав для перегляду розміру моральної шкоди, завданої відповідачем порушенням трудових прав позивачки, нема. Таким чином, суд повинен виходити з того, що моральна шкода, завдана в площині трудових стосунків і порушень трудових прав позивачки, вже стягнута.

Додаткових підстав для стягнення моральної шкоди позивачка не вказала і не довела. Підстав для стягнення моральної шкоди за затримку розрахунку в період після прийняття названого вище рішення за ст237-1 КЗПП - суд не встановив. Позовних вимог, які б стосувались завдання позивачці іншої маральної шкоди чи іншими діями, не повязаними з трудовими стосунками, за іншими правовими підставами., позивач не заявила, а суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих доказів. Крім того, у разі завдання діями відповідача позивачці моральної шкоди в період після порушення справи про банкрутство, такі вимоги можуть бути позивачем заявлені у справі про банкрутство.

Таким чином, при наведених вище підставах і конкретно встановлених обставинах, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову і відсутність підстав для його задоволення. Сам по собі той факт, що відповідач не надав заперечень проти позову, не є підставою для його задоволення.

Оскільки сторони не несли судових витрат, тому питання, зазначені у ст.88 ЦПК , не вирішуються.

Керуючись ст. 117, ст.237-1, ст.221, ст.ст.225-233 КЗПП України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 212-215, 224-228 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, інфляційних втрат, 3 % річних та моральної шкоди відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Позивачем рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення, а особою, відсутньою при його проголошенні, з дня отримання копії рішення.

Суддя Т.В. Селезньова