Справа № 182/7111/15-ц
Провадження № 2/0182/1369/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02.09.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

секретаря - Пометій Є.Т.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 акціонерного товариства "Укрсиббанк", третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та визнання договору іпотеки недійсним, суд

встановив:

ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 квітня 1990 року між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб.

З часу укладення шлюбу і по теперішній час вони постійно проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 листопада 2004 року позивач та відповідач за спільні кошти в період шлюбу приватизували зазначену квартиру, про що 20 грудня 2004 року управлінням ЖКГ м. Нікополя Дніпропетровської області було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім'я ОСОБА_3

06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк» (правонаступником якого є ПАТ) було укладено Кредитний договір № 0.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором 06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Договір іпотеки № 0/03 квартири АДРЕСА_1.

На час укладання договору іпотеки № 0/03 укладеного 06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» згоди для передачі квартири АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки вона не надавала.

Крім того, на час укладання договору іпотеки в даній квартирі проживала та на даний час проживає їхня неповнолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Тому вважає, що договір іпотеки не був погоджений у встановленому порядку з Органом опіки та піклування, завданням якого є захист прав неповнолітніх та малолітніх дітей при вирішенні питання розпорядження майном, яким вони володіють чи користуються.

Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати квартиру АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, як об'єкта права спільної сумісної власності.

Визнати недійсним Договір іпотеки №0/03 від 06 лютого 2008 року, укладеного між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 06 лютого 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 146.

Виключити з Державного реєстру іпотек, реєстраційний запис тип обтяження, зареєстрований 06 лютого 2008 року, стосовно майна, що було предметом іпотеки договору №0/03 від 06 лютого 2008 року, внесеного Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Представник позивача під час судового засідання позовні вимоги підтримав та на задоволенні позову наполягав.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з"явився, надав суду заяву, в якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує (а.с.41).

Представник відповідач ОСОБА_4 акціонерного товариства "Укрсиббанк" в судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомлений, про що свідчить повідомлення про поштове відправлення, будь - яких заяв про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило (а.с.37).

Третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 будучи належним чином повідомлений в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.104).

В наданих до суду запереченнях посилався на ту обставину, що квартира на момент укладання іпотечного договору була приватизована ОСОБА_3, а тому він мав право розпорядитися квартирою на власний розсуд. ОСОБА_2 була поручителем за кредитним договором №00 від 06 лютого 2008 року та який вона визнає, а тому позивач знала, що для отримання кредиту її чоловіку необхідно було передати квартиру АДРЕСА_4 в іпотеку та укласти відповідний договір, проте вона не заявила про свої заперечення при укладанні та нотаріальному посвідченні договору іпотеки та про своє бажання визнати предмет іпотеки об"єктом спільної сумісної власності ні іпотекодержателю, а ні під час нотаріального посвідчення.

Заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороби, тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено судом, на час приватизації квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.20).

Встановити факт не проживання та відсутність реєстрації ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5 на час приватизації квартири ОСОБА_3 не представляється можливим через відсутність документів.

Так як, вищевказана квартира була приватизована ОСОБА_3 під час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, суд вважає, що квартира АДРЕСА_4 є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, частки квартири АДРЕСА_4, визнаної об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є рівними, а тому за ОСОБА_2 підлягає визнанню право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Доводи представника позивача стосовно не надання згоди ОСОБА_2 на передачу вищевказаної квартири в іпотеку не можуть бути прийнятими судом до уваги з наступних підстав.

Станом на час укладення іпотечного договору зазначений предмет іпотеки належав на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_3 свідоцтва про право власності серія САА №109397 від 13 січня 2005 року, за умовами якого останній передав у власність ПАТ "Укрсиббанк" квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до частини третьої статті 65 СК України, частини другої статті 6 Закону № 898-IV, статті 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку (заставу) лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників, тому договір іпотеки є недійсним, оскільки такої згоди ОСОБА_2не надавала.

Відповідно до частини пятої статті 11 ЦК України цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому в даному випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є не додерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Кредитний договір № 0.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 06 лютого 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Договір іпотеки № 0/03 про передачу банку в іпотеку квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

Відповідно до ст.572 ЦК в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст.575 ЦК).

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 07 жовтня 2015 року у справі за № 6-1912 -цс15 про визнання договору іпотеки недійсним.

В пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.ч.2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тому, суд не може прийняти до уваги, що не надання згоди ОСОБА_2 на передачу квартири АДРЕСА_3 в іпотеку не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

В той же час, суд вважає, що при передачі в іпотеку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 неповнолітня дитина ОСОБА_6 не проживав та не був зареєстрований у вищевказаній квартирі. Довідка, яка була видана квартальним комітетом (а.с.78), не є належним та допустимим доказом цього факту, оскільки даний квартальний комітет № 10 м. Нікополя не уповноважений правом проводити місця реєстрації проживання особи.

В той же час, з акту №216, виданого головою ОСББ "Куба- 26" вбачається, що неповнолітня дитина ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_1 постійно проживав та користувався даним житловим приміщенням.

Частиною 6 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 у справі № 6-3005цс15, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Таким чином, укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. Проте сам по собі факт відсутності попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою для визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яка встановлена частиною шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною шостою статті 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 8 ЦПК України та статті 3 Конвенції «Про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, суд повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.

Таким чином, вирішуючи питання про визнання недійсним договору суд виходить з вимог статті 405 ЦК України, частини другої статті 177 СК України, статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства»і статей 203, 215 ЦК України, та вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсним іпотечного договору від №0/03 від 06 лютого 2008 року, укладеного між ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_3 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позовна вимога ОСОБА_3 І В. про скасування запису зареєстрованого 06 лютого 2008 року, стосовно майна, що було предметом іпотеки є похідною від визнання іпотечного договору №0/03 від 06 лютого 2008 року недійсним, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є також обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. ст.ст.325,355,368,372 ЦК України, ст.57,60,61,69,70,71,73 СК України, ст.ст.10,11,60,88, 130,174,212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3, як об'єкта права спільної сумісної власності.

Визнати недійсним Договір іпотеки №0/03 від 06 лютого 2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком "Укрсиббанк" та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 06 лютого 2008 року та зареєстрований у реєстрі за № 146.

Виключити з Державного реєстру іпотек, реєстратором якого є державне підприємство "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України, реєстраційний запис тип обтяження, зареєстрований 06 лютого 2008 року, стосовно майна, що було предметом іпотеки договору №0/03 від 06 лютого 2008, внесеного Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_7