АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Петешенкової М.Ю., Посунся Н.Є. при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 13 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Деміс Канц») про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 з позовом, останній редакції якого просив стягнути відповідача на його користь 138600грн. боргу та 1096грн.20коп. пені за договором позики. посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов останнього.

Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 13.06.2016р. позов ОСОБА_3 задоволено, на його користь з ОСОБА_2 стягнуто 139 696 грн. 20 коп., у тому числі, 138600грн. боргу за договором позики та 1 096грн.20 коп. пені. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати вказане судове рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення суми пені та зміні в частині судових витрат за такими підставами.

З матеріалів справи вбачається наступне.

14.08.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір №1 про надання безпроцентної позики, за умовами якого ОСОБА_3 як позикодавець зобовязався передати ОСОБА_2 грошову суму 466200грн., а останній зобовязався повернути її. у п.3.1. договору сторонами узгоджено графік повернення ОСОБА_2 суми позики до 14.08.2016р. щомісячно відповідними частинами (а.с.7,8). Згідно оригіналу письмової розписки ОСОБА_2 від 14.08.2014р. він отримав від ОСОБА_3 466200грн. відповідно до договору про надання безпроцентної позики від 14.08.2014р. (а.с.91).

14.08.2014р. між ОСОБА_3 та ТОВ «Деміс Канц» укладено договір поруки №2, за умовами якого останній поручився за виконання ОСОБА_2 по поверненню 466200грн. позики (а.с.10,11).

За відомостями ОСОБА_3 ОСОБА_2 не виконував у повному обсязі свої зобовязання за договором позики, у звязку з чим за період з жовтня 2014 року по серпень 2016 року сума заборгованості склала розмір 138600грн.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини про неналежне виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за договором про надання безпроцентної позики, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 138600грн. боргу за договором позики за період з жовтня 2014 року по серпень 2016 року.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду у цій частині безпідставні, суперечать встановленим судом обставинам та нормам діючого законодавства. Зокрема, посилання на безгрошовість договору позики спростовується письмовим доказом оригіналом письмової розписки, наданої особисто ОСОБА_2 на підтвердження отримання за договором позики від ОСОБА_3 466200грн. Вказану розписку ОСОБА_2 не спростовано належними доказами. ОСОБА_2 в апеляційній скарзі посилався на те, що вказаним договором позики фактично мались на увазі інші правовідносини, а саме сплата відсотків за договором ТОВ «Лан» та ТОВ НВО «Трансавтоматика» про безвідсоткову фінансову позику від 14.08.2014р., на момент укладення якого він був представником власника 99% статутного капіталу ТОВ «Лан», а ОСОБА_3 директором ТОВ НВО «Трансавтоматика». Однак укладений 14.08.2014р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір про надання безпроцентної позики не містить посилань на існування інших відносин між його сторонами чи умов, повязаних з договором ТОВ «Лан» та ТОВ НВО «Трансавтоматика» про безвідсоткову фінансову позику. Збіг дат договорів, на які посилається ОСОБА_2 фактично є його припущеннями. Між тим, за вимогами ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на порушення судом норм процесуального права при розгляді справи є безпідставними. ОСОБА_2 повідомлявся судом про дату та час судових засідань і судові повістки є врученими за місцем його реєстрації (а.с.14, 81 ). Посилання ОСОБА_2 на те, що він не проживає за місцем реєстрації, а судові повістки отримувала його дружина, не свідчать про його не повідомлення про розгляд справи згідно чинного цивільно-процесуального законодавства. Крім того, ОСОБА_2 фактично був обізнаний з наявністю у суді вказаної цивільної справи, оскільки оскаржував в апеляційному порядку ухвалу про відкриття провадження у справі. Таким чином ОСОБА_2 мав можливість приймати участь у справі, надавати суду докази або свої заперечення. Підстав для скасування рішення у частині стягнення суми боргу за доводами апеляційної скарги не вбачається.

При стягненні з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1096грн.20 коп. пені за несвоєчасне повернення суми позики судом першої інстанції не враховано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що виникли з приводу договору позики.

За положеннями ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо позичальник не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ОСОБА_2 отримав позику грошовою сумою та не повернув саме грошову суму позики, а не річ, передбачений вказаною правовою нормою обовязок сплатити неустойку, не настає. Сама по собі умова їх договору про стягнення пені застосуванню не підлягає в силу її нікчемності. Вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних внаслідок прострочення ОСОБА_2 виконання грошового зобовязання до нього не предявлено.

За таких обставин підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1096грн.20 коп. пені не вбачається, а тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Оскільки висновки суду першої інстанції у частині стягнення пені не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення у цій частині на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги та відповідно зміні в частині розміру судових витрат, похідних від розміру задоволеної частини позову у сумі 138600грн. На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на повернення судових витрат підлягають стягненню 1386грн.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 13 червня 2016 року скасувати в частині стягнення суми пені та змінити в частині судових витрат.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1386грн. на повернення судових витрат.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Петешенкова М.Ю. Посунся Н.Є.