Справа №478/1289/16-ц 07.11.2016 07.11.2016 07.11.2016
Справа №478/1289/16-ц Головуючий по першої інстанції Іщенко Х.В.
Провадження №22-ц/784/2201/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Категорія 27
Ухвала

Іменем України

07 листопада 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі ПАТ «Укрсоцбанк») предявило позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 29 вересня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 укладено договір кредиту №644АI1 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до якого банк, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надав грошові кошти позичальнику в сумі 192 720 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.5 % річних на перший річний період користування кредитом, а на наступний період розмір процентної ставки підлягав перегляду, на строк до 28 вересня 2016 року включно.

В той же день, між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №644АI1-ПОР, відповідно до якого остання зобовязалась перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №644АI1 від 29 вересня 2011 року.

Взятий на себе обовязок банк виконав належним чином, в той час, як позичальник ОСОБА_2 належним чином своїх договірних зобовязань не дотримує, у звязку із чим станом на 14 січня 2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 230 191 грн. 88 коп., з яких: 105 996 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 50 011 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 30 934 грн. 15 коп. - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 12 721 грн. 96 коп. - пеня за несвоєчасне погашення процентів, 20 586 грн. 11 коп. - інфляційні втрати за кредитом та 9 942 грн. 62 коп. - інфляційні втрати за процентами.

Посилаючись на викладені обставини, а також небажання відповідачів погасити заборгованість за кредитним договором добровільно, позивач просив стягнути її за судовим рішенням.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено в повному обсязі.

Ухвалою цього ж суду від 22 серпня 2016 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими, оскільки відповідач свої зобовязання за вказаним кредитним договором належним чином не виконує.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Зобовязання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сторони по зобовязанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Особа, яка порушила зобовязання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобовязання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.

При цьому, сторона не звільняється від виконання зобовязання в натурі.

Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобовязань, які не виконані належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору.

За правилами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

За правилами ч.1 ст.1049 і ст.1050 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві кредит у строк та порядок, що встановлені договором.

В разі несвоєчасного повернення коштів він не звільняється від обовязку виконання зобовязання, при цьому кредитодавець має право вимагати від позичальника достроково повернути всю суму кредиту та внести інші платежі, передбачені договором.

За змістом ст.611 ЦК України в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно зі ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання останнім свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

За положеннями ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 вересня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір кредиту №644АI1 на купівлю автотранспортних засобів, відповідно до якого банк, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надав позичальнику грошові кошти в сумі 192 720 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.5 % річних, з послідуючою зміною розміру процентної ставки, на строк до 28 вересня 2016 року включно.

У п.п.3.3.6 п.3.3 ст.3 вищезазначеного договору сторонами передбачено, що позичальник зобовязаний забезпечувати сплату процентів за використання кредиту в порядку та в розмірі передбачених договором.

Відповідно до п.п.3.2.3 п.3.2 ст.3 договору кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів, сплати комісії та можливих штрафних санкцій у разі затримання позичальником сплати кредиту (частини кредиту) та/або процентів щонайменше на 30 календарних днів.

Згідно п.п.3.3.16 п.3.3 ст.3 договору позичальник зобовязаний протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора достроково повернути в повному обсязі кредит, нараховані проценти, комісії, а також можливі штрафні санкції (пеню, штраф) у випадках, визначених зокрема п.п. 3.2.3 договору (а.с.7-12).

З метою забезпечення умов вищевказаного договору, 29 вересня 2011 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №644АI1-ПОР, відповідно для якого остання зобовязалась перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором №644АI1 від 29 вересня 2011 року (а.с.15-16).

Згідно розрахунку позивача, станом на 14 січня 2016 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 230 191 грн. 88 коп., з яких: 105 996 грн. - заборгованість за кредитом, 50 011 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 30 934 грн. 15 коп. - пеня за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 12 721 грн. 96 коп. - пеня за несвоєчасне погашення процентів, 20 586 грн. 11 коп. - інфляційні втрати банка за кредитом та 9 942 грн. 62 коп. - інфляційні втрати банку за процентами (а.с.4-5).

Наслідки порушення договору позичальником передбачені ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, відповідно до яких, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано суду доказів, які б спростовували доводи позивача про існування у ОСОБА_2 заборгованості за договором кредиту перед ПАТ «Укрсоцбанк», її складових та розміру.

Отже, проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суд першої інстанції, з урахуванням мети правочину, відносин між сторонами, поведінки сторін та обставин, що мають значення, правильно вважав, що між сторонами був укладений договір про надання кредиту, що свідчить про наявність між сторонами кредитних правовідносин, а тому виходячи із факту порушення позичальником зобовязань по обумовленому договору, дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача та обґрунтовано поклав на позичальника і поручителя обовязок відшкодувати банку заборгованість за договором відповідно до ст.ст.526,527,553,554,611,625,1054 ЦК України.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу на те, що позичальник і поручитель не отримували повідомлення про дострокове погашення кредиту, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу та не можуть бути підставою для звільнення відповідачів від обовязку погасити заборгованість за договором кредиту №644АI1 на купівлю автотранспортних засобів від 29 вересня 2011 року.

Більш того, не направлення вимоги про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором не є підставою для відмови в задоволенні позову, тому що актами цивільного законодавства не передбачено обмежень для кредитора на звернення за захистом свого порушеного права безпосередньо до суду (позовна заява і є вимогою про повернення заборгованості). При цьому, реалізація цього права не порушує прав відповідачів, яким процесуальним законом гарантована можливість доведення безпідставності предявлених до них вимог.

Окрім цього, посилання представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3О в апеляційній скарзі на те, що позивач не скористався своїм правом на предявлення позову про звернення стягнення на предмет застави, жодного правового значення не має та не впливає на права банку достроково звернутися з позовом до суду про стягнення коштів, що повністю відповідає способам захисту прав, що передбачені ст.ст.15,16 ЦК України.

Твердження в апеляційній скарзі про те, що банк має право вимагати стягнення з відповідачів усієї суми заборгованості по кредиту, процентам та неустойки тільки після встановленого договором строку, є безпідставними, тому що за правилами ч.2 ст.1050 ЦК України у випадку, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. До того ж, визначений сторонами договору строк (28 вересня 2016 року), лише визначає останній можливий строк погашення позичальником залишку кредиту та процентів, а не є моментом, з якого позикодавець має право на звернення до суду із вимогою про стягнення кредитної заборгованості.

Наявність кредитної заборгованості, підстави для її стягнення, а також розрахунок боргу та його складові відповідач не оспорює, підстав припинення поруки (ст. 559 ЦК України) не зазначає.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При цьому, при вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку зібраним у справі доказам.

За такого, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 26 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_5