СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ун. № 759/7076/16-ц
пр. № 2/759/3637/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Зайця Т.О. при секретарі Ковтун М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

19.05.2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу за договором позики в розмірі 1 098 689,90 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач на прохання відповідача на протязі 2009 - 2012 років неодноразово позичав у позивача грошові кошти. На підтвердження факту отримання коштів, відповідач писав розписки. Станом на вересень 2012 року борг відповідача перед позивачем становив 46 000 дол. США. Відповідач зобов'язався повернути борг через рік, на підтвердження чого написав розписку. Зобов'язання відповідач виконав частково, сума неповерненого боргу складає 43 500 дол. США (1 098 689,90 грн.).

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Зазначив, що кошти надавалися протягом тривалого часу і частково поверталися, а остання розписка, на підставі якої заявлено позов, свідчить про розмір неповернутого боргу і зазначена у розписці сума коштів при її написанні не надавалася.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з тих підстав, що кошти були повернуті в 2012 році, також просив застосувати наслідки пропуску строків позовної давності, посилався на те, що надана розписка є неналежним доказом, оскільки в ній відсутні відомості про дату її складання та місце складання, стверджував, що кошти надавалися на Шрі-Ланці, а тому до даних правовідносин не підлягає застосуванню українське законодавство.

Судом встановлено, що 22.10.2009 року, 16.11.2009 року, 29.12.2009 року, 17.08.2010 року, 20.11.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договори позики, про що свідчать розписки (а. с. 6 - 10), відповідно до умов яких, відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 5000 дол. США, 20 000,00 дол. США, 10 000,00 дол. США, 30 000,00 дол. США 50 000,00 дол. США відповідно.

У невстановлені час та місці ОСОБА_2 написав розписку, в якій зазначив, що отримав у борг від ОСОБА_1 46 000 дол. США, терміном повернення через рік. Зазначив, що попередні розписки вважати недійсними. (а. с. 5).

Вказана розписка не містить даних про дату і місце її написання, а пояснення сторін з даного приводу суттєво відрізняються, а тому суд позбавлений можливості встановити вказані обставини.

Проте, з пояснень представника позивача вбачається, що згідно розписки (без дати) кошти не передавалися, а вона була написана у зв'язку із досягненням сторонами певних домовленостей щодо повернення коштів за договорами позики, які було укладено раніше.

За таких обставин суд звертає увагу на наступне.

Виходячи з пояснень представника позивача, договори позики укладалися 22.10.2009 року, 16.11.2009 року, 29.12.2009 року, 17.08.2010 року, 20.11.2010 року, а не при написанні розписки (без дати), що є підставою даного позову, і саме за вказаними розписками виникли боргові зобов'язання.

Статтею 1046 ЦК України встановлено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тобто, чинне законодавство відносить договір позики до реальних договорів, обов'язковою умовою укладення якого окрім досягнення згоди сторін ще є передача речі, коштів, вчинення фактичних дій.

За таких обставин, виходячи з пояснень представника позивача, за розпискою (без дати), що розглядається судом, кошти не передавалися, а тому в силу ст. 1046 ЦК України договір позики вважається не укладеним. Оскільки договір не укладений, то у сторін не виникло прав і обов'язків, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення коштів.

Встановлено, що фактично кошти надавалися за розписками, датованими 2009-2010 роками, а тому саме на підставі вказаних розписок позивач повинен звертатися до суду, а розписка (без дати), що розглядається судом, не може бути підставою для стягнення коштів.

Суд звертає увагу на правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі N 6-1967цс15.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Ще в одній правовій позиції Верховного Суду України вказується, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 року).

Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду України в постанові від 11.11.2015 року по справах N 6-1967цс15 та № 6-79цс14 від 02.07.2014 року, дата отримання коштів - це істотна умова договору позики, за відсутності якої неможливо стверджувати про укладення відповідного договору.

Розписка, на підставі якої заявлено позов, не містить такої істотної умови договору позики як дата отримання коштів, а тому не є належним доказом.

Наведене вище свідчить про необґрунтованість заявлених вимог.

Відсутність в даному випадку інформації про дату отримання коштів позбавляє суд можливості встановити обставину невиконання взятих зобов'язань в установлені строки, настання чи не настання строків виконання зобов'язання, а також унеможливлює вирішення питання про застосування строків позовної давності.

З приводу пояснень представника, що кошти були повернуті в 2012 році та надавалися на Шрі-Ланці, а тому до даних правовідносин не підлягає застосуванню українське законодавство, то вказані пояснення є безпідставними і необґрунтованими, вони не підтверджені жодними доказами.

Підсумовуючи викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову, оскільки надана розписка (без дати), що розглядається судом, не є належним доказом, її зміст не відповідає вимогам законодавства, зокрема, вона не містить істотної умови договору позики - дати отримання коштів, фактично кошти за нею не передавалися, а передавалися за іншими розписками, на підставі яких позивачу потрібно звертатися до суду.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 31, 59-61, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги та може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ: Т.О. ЗАЄЦЬ