Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

судді-доповідача: ОСОБА_1,

суддів: Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Сочка І. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про застосування наслідків недійсності іпотечного договору , -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про визнання недійсним договору іпотеки та застосування наслідків недійсності договору, укладеного 23 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк „ Приватбанк та ОСОБА_2 про передачу в іпотеку квартири №37, розташованої по вул. Благоєва, 1 в м Ужгороді.

Позов мотивовано тим, що позивачка з 24.03.2006 року є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі продажу, у якій постійно проживала і проживає на даний час зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1).

На забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_2 перед Банком за договором про іпотечний кредит на суму 127 000,00 гривень між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 23.07.2007 року був укладений іпотечний договір №MKMOGI00000211, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що оскільки її сину на момент укладення договору іпотеки належало право користування житловою площею квартири для вчинення такого правочину їй необхідно було отримати згоду органу опіки і піклування.

Посилаючись на те, що договір іпотеки укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, чим на думку позивача порушені житлові права неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 24.03.2006 року постійно проживає у спірній квартирі, вважає , що на підставі вимог ст.224 ЦК України даний Договір є нікчемним, а тому, просила суд застосування наслідки недійсності нікчемності правочину та зобовязати нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи щодо перебування в іпотеці та неможливості відчуження Квартири.

Позивачка, посилаючись на обставини, зазначені у позовній заяві та у заяві від 27 січня 2015 року про зміну предмета позову, та з підстав, передбачених ст. 29 ЦК України ч.2 ст. 18 Закону України „ Про охорону прав дитинства , ст. 12 Заокону України „ Про основи соціального захистиу бездомних громадян і безпритульних дітей, ч.2 ст. 64 та ч.1 ст. 156 ЖК України і ч.1 224, ч.2 ст.215 , ст. 405 ЦК України просила у суді першої інстації застосувати наслідки недійсності нотаріального посвідченого договору іпотеки, укладеного 23 липгня 2007 року між Закритим акціонерним товариством „ Приватбанк та ОСОБА_2 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_2, та зобовязати нотаріуса виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи щодо перебування в іпотеці та неможливості відчуження квартри №37 по вул. Благоєва, 1 в м. Уждгород

Рішеням Ужгородського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року змінений позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Застосовано наслідки недійсності нотаріально посвідченого іпотечного договору №MKMOGI00000211, укладеного 23 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 про передачу в іпотеку квартири №37, розташованої по вул.Благоєва, 1 в м.Ужгород.

Зобовязано приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 виключити з Державного реєстру іпотек і з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна записи про обтяження іпотекою та запис про заборону відчуження квартири №37, розташованої по вул.Благоєва, 1 в м.Ужгород.

Вирішено питання про судові витрати.

Відповідач ПАТ КБ "Приватбанк" не погодився з рішенням місцевого суду і оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Представник ПАТ КБ "Приватбанк" в суді апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі.

Представник третьої особи в суді апеляційної інстанції вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Судова колегія вважає, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутності незявившихся осіб, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін по справі, які зявилися в судове засідання апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 частково на підставі ч.1 та ч.2, 5 ст. 216 , ч.1 ст. 224 ЦК ст. 12 Закону України „ Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей( у редакції яка діяла на момент укладення договору іпотеки) ст.29 ЦК України , ч.2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" та врахуванням висновкі Верховного Суду України, п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення іпотечного договору малолітний ОСОБА_4 С, хоч й не був зареєстрований в квартирі , яку передано в іпотеку, проте проживав та користувалася жилою площею у цьому будинку, а тому, відповідно до правил ч.2 ст. 64 та ч.1 ст. 116 ЖК України, на укладення такого договору обов'язково мав бути дозвіл органу опіки та піклування, але такого дозволу отримано не було, а тому, такий договір є нікчемний .

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного зясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом апеляційної інстації встановлені наступні обставини .

Позивач ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 24.03.2006 року і зареєстрованого у реєстрі за №390, є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 8).

23 липня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та позивачкою ОСОБА_2 був укладений договір про іпотечний кредит №MKMOGI00000211, за яким Банк надав позивачці в кредит грошові кошти в розмірі 127 000,00 грн. на споживчі цілі поліпшення якості Квартири.

На забезпечення виконання позивачкою своїх зобовязань за цим кредитним договором 23.07.2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та позивачкою ОСОБА_2 був укладений іпотечеий договір ,зареєстрований в реєстрі за № 1596, за яким предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцю на праві приватної власності (а.с.5-7).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином позивача по справі ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про народження серії І-ФМ № 010216, що видане відділом реєстрації актів громадянського стану Ужгородської міської ради, копія якого приєднана до матеріалів справи (а.с. 9).

Позивачем у суді першої інстації на підтвердження факту проживання неповнолітнього сина позивачки у квартирі АДРЕСА_1 надано довідку ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 19.05.2014 б/н, згідно з якою позивачка разом зі своїм сином ОСОБА_4 постійно проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24.03.2006 року (а.с. 10).

Представником банку у суді першої інстації в заперечення вищезазначеного факту надано дві довідки, а саме довідка КП «ЖРЕР №3» від 19.07.2007 року №65, із якої вбачається , що позивачка разом зі своїм сином проживала у квартирі №58 будинку №32 на пр-ті Свободи в м.Ужгород (а.с. 26) , та довідка ДП Радгосп-завод «Ужгородський» від 17.07.2007 року №39 слідує, що у квартирі АДРЕСА_1 проживає і зареєстрована тільки позивачка зі своїм чоловіком без зазначення неповнолітніх дітей (а.с.27).

Подані сторонами по справі довідки щодо місця та часу проживання неповлітнього сина позивачки є різними за змістом та взаємовиключними.

Представником позивача пояснюється причина суперечливості поданих довідок, а саме те, що з метою укладення Договору іпотеки позивачці необхідно було надати довідку про склад сімї. Вона отримала довідку від 17.07.07 р. №39 про проживання у квартирі разом з чоловіком, яку Нотаріус відмовився прийняти. Тому, на вимогу Банку та нотаріуса нею було надано іншу довідку КП «ЖРЕР №3» від 19.07.2007 року №65 з місця реєстрації осіб, де вказано місце проживання сина позивачки на пр-ті Свободи, 32/58 в м.Ужгород, на підставі якої нотаріусом посвідчено Договір іпотеки.

Суд першої інстації на підставі зазначених довідок прийшов до висновку , що доведеним є факт того, що на час укладення договору іпотеки у квартирі АДРЕСА_1 фактично проживав неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, якому належало право користування цією квартирою.

Проте, судова колегія не може погодитися з вищезазначеним висновком оскільки матеріалами справи стверджено, що ОСОБА_2 приховала від нотаріуса та кредитора відомості стосовно проживання неповнолітнього сина. Крім цього, на момент укладення договору іпотеки ОСОБА_2 була зареєстрована за іншою адресою.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої предявлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України „Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до ч.1 ст.224 ЦК України правочин , вчинений без дозволу органу опіки піклування ( стаття 71) цього Кодексу є нікчемний .

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстації не врахував те, що іпотекодавець не визнавала право проживання дитини в жилому приміщенні та взагалі вказала на відсутність у неї дітей віком до 18 років, про що повідомила іпотекодержателя.

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Підставою позовних вимог для застосування наслідків недійсності правочину відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України позивачка зазначила факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалася на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору.

За таких обставин, у суду не було правових підстав передбачених ч. 1 ст. 224 ЦК України для задоволення позову про застосування наслідків недійсності нотатаріально посвідченого укладеного ОСОБА_2 іпотечного договору , оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітнього ОСОБА_4 на користування житлом, яке передано позивачкою в іпотеку.

Невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, відповідно до пункту 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" - задовольнити

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

Судді: