АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6266/16 Справа № 201/6995/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Каратаєвої Л.О., Осіяна О.М., при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 29 червня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» (третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4) про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з позовом про визнання недійсною укладеної ними 27.07.2007р. додаткової угоди до їх договору іпотеки №DNG0GA00005658 від 20.12.2005р. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилалась на те, що не підписувала додаткової угоди, не погоджувалась на збільшення своєї відповідальності у звязку із збільшеними розмірами грошових зобовязань, безпідставно розрахованих в іноземній валюті.

Рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровськ від 29.06.2016р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане судове рішення, посилаючись на невідповідність його вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за такими підставами.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції посилався на те, що про додаткову угоду від 27.07.2007р. ОСОБА_2 знала з часу її підписання, однак звернулась до суду лише 13.05.2016р. після спливу трирічного строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. При цьому мотивів та висновків щодо доведеності позовних вимог ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди недійсною за наведеними нею обставинами судом першої інстанції не встановлено та у рішенні не приведено.

Проте відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦПК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За розясненнями п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі! 14 від 18.12.2009р., встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зазначені розяснення стосуються двох самостійних підстав для відмови у позові. А саме, відмова у позові за пропуском строку звернення до суду може мати місце у разі, якщо позов доведений. Якщо ж позов, який подано з пропуском строку для звернення до суду, одночасно є і недоведеним, суд відмовляє у позові за його недоведеністю, що є самостійною підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається наступне.

20.12.2005р. між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник: ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № DNG0GA00005658, за умовами якого останньому для будівництва надано кредит у розмірі 190 000 доларів США зі сплатою, зокрема, відсотків у розмірі 1,33% за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та з поверненням його до 21.12.2009р. (а.с. 13-14).

20.12.2005р. між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник: ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_2 укладено та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 договір іпотеки №DNG0GA00005658, за умовами якого на забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_5 ОСОБА_2 передано в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок №39 по вул 9 Січня, 39 у м.Дніпропетровськ з поширенням іпотеки на земельну ділянку за цією ж адресою розміром 0,0793га (а.с.19-20). 27.07.2007р. між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступник: ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_2 укладено та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 Додаткову угоду №2, якою договір іпотеки №DNG0GA00005658 від 20.12.2005р. викладено у новій редакції. Відповідно до змін, зокрема, ОСОБА_2 передано в іпотеку банку нерухоме майно - житловий будинок №39 по вул 9 Січня, 39 у м.Дніпропетровськ з поширенням іпотеки на земельну ділянку за цією ж адресою площею 12 соток на забезпечення виконання кредитних зобовязань ОСОБА_5 про повернення 520 000доларів США з відсотками у розмірі 0,92% за користування кредитом, з погашенням щомісячними платежами по 25.07.2016р. (а.с.15-17).

Відносно предмету іпотеки ухвалювались наступні судові рішення. Так, заочним рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровськ від 10.06.2014р. на часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок №39 по вул. 9 січня у м.Дніпропетровськ. Заочне рішення скасовано за заявою відповідача ОСОБА_2 24.10.2014р., після чого Жовтневим райсудом м. Дніпропетровськ 18.11.2015р. ухвалено рішення про звернення стягнення на цей же предмет іпотеки на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором №DNG0GA00005658, у тому числі, заборгованості за кредитом у сумі 550454,24 доларів США, відсотками, пені. Вказане судове рішення частково змінено в частині початкової ціни реалізації предмета іпотеки та зазначено пеню у національній валюті рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04.02.2016р. Судовим рішенням досліджувались усі укладені ОСОБА_6 та ОСОБА_2 угоди з банком, у тому числі, і спірна додаткова угода №2 до договору іпотеки від 27.07.2007р. (а.с.37-45).

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України докази мають бути належними та допустимими, зокрема, обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

ОСОБА_2 обґрунтовувала свій позов про визнання недійсною додаткової угоди №2 до договору іпотеки тим, що її не підписувала та не мала у звязку з цим волевиявлення на її укладення. Між тим, укладена 27.07.2007р. у письмовій формі додаткова угода фактично містить підпис ОСОБА_2 як іпотекодавця. Для зясування питання, чи підписана вказана угода ОСОБА_2, її представником ОСОБА_7 у місцевому суді заявлено клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи. З журналу та технічного запису судового засідання місцевого суду вбачається, що у задоволенні клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи відмовлено за передчасністю його заяви до зясування обставин справи по суті. Однак пізніше, після зясування останніх, представником ОСОБА_2 вказане клопотання заявлено не було (а.с.47,48). Не заявлено такого клопотання і в апеляційній скарзі ОСОБА_2 Таким чином, належного доказу, яким би було спростовано факт підпису ОСОБА_2 додаткової угоди, останньою не надано. Крім того, оспорювана додаткова угода укладена не лише у письмовій формі, а й посвідчена нотаріально тим же нотаріусом, яким посвідчено і основний договір іпотеки. При цьому нотаріально посвідчений текст додаткової угоди безпосередньо містить вказівку нотаріуса ОСОБА_4 про те, що додатковий договір підписано його сторонами у її присутності, а їх особи нею перевірено (а.с.17).

Посилання ОСОБА_2 у позовній заяві на недійсність додаткового договору у звязку із наявністю у ньому виправлень не свідчать про його недійсність. Виправлення допущеної описки у п.35.2. додаткового договору в частині розміру щомісячного платежу, яким має погашатись кредитна заборгованість, застережено перед підписами сторін договору, підписом нотаріуса та додатково записом самого нотаріуса ОСОБА_4 (а.с.16,17). Відповідні зміни на підставі додаткової угоди зареєстровано у Державному реєстрі іпотек (реєстрації змін) в день укладення додаткової угоди 27.07.2007р. (а.с.18).

Наведені ОСОБА_2 у позовній заяві у якості недійсності додаткового договору обставини про збільшення її відповідальності як іпотекодавця також безпідставні. За п.32 укладеного ОСОБА_2 договору іпотеки передбачено внесення до нього змін за згодою сторін у письмовій формі з обовязковим нотаріальним посвідченням. При укладенні оспорюваного додаткового договору зазначені вимоги щодо його письмової форми та обовязкового нотаріального посвідчення додержано. За додатковою угодою фактично забезпечено виконання кредитних зобовязань, зокрема, по сумі кредиту 520 000 доларів США зі зменшеною у порівнянні з первинною відсотковою ставкою за користування кредитом з 1,33% до 0,92% та збільшеним строком погашення кредитної заборгованості з первинного «21.12.2009р.» на «25.07.2016р.». Саме з урахуванням зазначених змін звернуто стягнення на предмет іпотеки за судовим рішенням від 24.10.2014р. за позовом банку до ОСОБА_2, при ухваленні якого останньою не оспорювалось додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. Вказане судове рішення набрало законної сили та є чинним.

ОСОБА_2 у якості недійсності додаткового договору посилалась також на відсутність у ЗАТ КБ «ПриватБанк» індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти та відсутності у звязку з цим у банку необхідного обсягу цивільної дієздатності при укладенні 27.07.2007р. додаткової угоди відносно суми кредиту в іноземній валюті. Проте ні основний договір іпотеки, ні його додаткові договори №1 та №3, ні кредитний договір з відповідними додатковими договорами, які містять зазначення про суму кредиту саме в іноземній валюті, не оспорювались та недійсними не визнавались. Крім того, 04.12.2001р. ЗАТ КБ «ПриватБанк» видано банківську ліцензію на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1, п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а 29.07.2003р. відповідний дозвіл на право здійснення банківські операції, визначені п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на усій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Відповідно до ст. 5 Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету. Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. За відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Враховуючи наведені вимоги закону та встановлені обставини про недоведеність позовних вимог, підстав для визнання недійсним додаткової угоди №2 від 27.07.2007р. згідно ст.ст.203,209,210,215,227,572,575,584 ЦК України, ст.ст.11,60 ЦПК України не вбачається.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та обставинам справи, його рішення на підставі п.3.4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові за його недоведеністю та з частковим задоволенням апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 29 червня 2016 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_3 «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсною додаткової угоди до договору іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді : Пономарь З.М. Каратаєва Л.О. Осіян О.М.