У Х В А Л А

24 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд судових рішень у справі за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення, постачання гарячої води та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до концерну «Міські теплові мережі», третя особа - ОСОБА_4, про визнання правочину не вчиненим,

встановила:

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду, задоволено позовні вимоги концерну «МТМ». Стягнуто солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь концерну «МТМ» заборгованість за послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води в розмірі 2 320 грн. 27 коп.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 липня 2016 року відмовлено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4, ОСОБА_5 просять скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: статей 8, 21, 22, 33, 42, 55, 64, 124 Конституції України, статей 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 3, 15 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», статей 2,9, 10, 64, 156, 162, 189, 190 ЖК Української РСР, статей 1, 29, 257, 260, 261, 264, 267, 310, 360, 541 ЦК України, глави 58 ЦК України, статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», норм Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позовні вимоги концерну «МТМ» і стягуючи з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 2320,27грн., суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із того, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг з позивачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки згідно статті 11 ЦК України та пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплатити послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відповідачі зареєстровані у квартирі та є споживачами послуг концерну «Міські теплові мережі», тому відповідно до статті 64 ЖК Української РСР мають сплатити у солідарному порядку суму заборгованості за надані послуги опалення та постачання гарячої води.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 17 вересня 2014 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що, квартира належить відповідачам на праві приватної власності, однак суд одночасно застосував норму статті 64 ЖК Української РСР, що регулює правовідносини у сфері користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду та положення статті 164 цього Кодексу, яка регулює правовідносини у сфері користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа. Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (стаття 156 ЖК Української РСР). Однак суди, стягуючи солідарно з осіб заборгованість за отримані послуги не перевірили, хто є учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг, зокрема, хто є власником квартири та дійшли передчасного висновку про задоволення позову; при визначенні розміру заборгованості суди не перевірили чинності тарифів, за якими вона була нарахована;

- від 9 вересня 2015 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, керувався тим, що суди, установивши, що договір про надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання укладений з ОСОБА_10 та ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за такі послуги з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, не з'ясували чи є ОСОБА_10 власником квартири та в зв'язку з цим чи покладено на неї обов'язок відповідно до статті 162 ЖК Української РСР оплати житлово-комунальних послуги, ОСОБА_10 участі у справі не брала; чи є відповідачі, у тому числі ОСОБА_8, співвласниками квартири та у зв'язку з цим відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язані брати участь у витратах за надані послуги; чи належить квартира до державного і громадського фонду, хто є наймачем цієї квартири та чи відповідачі, як члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним повинні солідарно нести усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, та чи зобов'язаний ОСОБА_8, як споживач оплачувати житлово-комунальні послуги з урахуванням того, що він з 12 квітня 2010 року перебуває під вартою в слідчому ізоляторі;

- від 27 січня 2016 року, постановленій у справі за позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, виходив з того, що в разі, коли буде виявлено, що встановлення юридичного факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Однак суди не встановили, чи існує спір про право; не врахували що окрім позивачки і відповідача після смерті спадкодавця до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщин звернулась особа, яку до участі у справі не залучено. Крім того, суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі міської ради, оскільки спадкоємці за законом і за заповітом після смерті спадкодавця відсутні, у зв'язку з чим можуть зачіпатися права територіальної громади на спадкове майно;

- від 3 лютого 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, вирішуючи питання про солідарне стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, апеляційний суд залишив поза увагою, що позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано доказів надання житлово-комунальних послуг, а також доказів того, що вони були отримані всіма споживачами; не перевірив правильність нарахування заборгованості по сплаті за житлово-комунальні послуги з урахуванням судового рішення у справі за позовом Антимонопольного комітету України до виконавчого комітету міської ради про зобов'язання скасувати рішення;

- від 10 лютого 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, керувався тим, що суди не з'ясували чи вчиняли відповідачі дії відповідно до вказаних у договорі про надання послуг з вивезення побутових відходів умов, чи надсилали позивачу відповідь про прийняття пропозиції або про приєднання до цього договору, чи користувалися відповідачі послугами позивача та чи надавав він їх відповідачам, та які конкретно і чим це підтверджується. Крім того у справі відсутні відомості про те, хто є власником (власниками) будинку, оскільки в разі доведеності позову, обов'язок по сплаті заборгованості за надані послуги виникає у такої особи (осіб). У інших осіб, які проживають у будинку, обов'язок по сплаті коштів за надані послуги виникає перед власником (власниками) на підставі угоди між ними (статті 156, 162 ЖК Української РСР);

- від 13 липня 2016 року суд касаційної інстанції керувався тим, що повертаючи дві апеляційні скарги, суддя апеляційного суду не врахував, що за однією скаргою позивачем був сплачений судовий збір, а відтак суддя повинен був обговорити питання про залишення скарги без руху. За наявності сплати судового збору по одній апеляційній скарзі висновок про визнання скарги неподаною неможливо вважати правильним;

від 18 травня 2016 року суд касаційної інстанції виходив з того, що за змістом норм статей 19, 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг в повному обсязі. Визначаючи розмір за надані житлово-комунальні послуги суди залиши поза увагою, що заборгованість розрахована за період з березня 2010 року до жовтня 2013 року, разом з тим, позивач просив стягнути таку заборгованість за період з травня 2011 року до жовтня 2013 року;

- від 25 травня 2016 року суд касаційної інстанції залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд дійшов правильного висновку щодо наявності підстав для розірвання договору про надання банківських послуг, укладеного між банком та позивачем, оскільки, як встановлено судом, особа не бажає отримувати у подальшому банківські послуги.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України:

- від 12 червня 2013 року суд виходив із того, що правовий аналіз положень ЦК України, Закону України «Про статус суддів» дозволяє дійти висновку про те, що обраний позивачами спосіб захисту своїх прав, а саме їх права на 50-відсоткову знижку плати за займане ними та членами їхніх сімей житло та комунальні послуги, не суперечить положенням статті 16 ЦК України. Зокрема, частиною другою цієї статті передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням;

- від 30 жовтня 2013 року суд виходив із того, що закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та 3% річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання;

- від 4 листопада 2015 року суд виходив з того, що правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення належного їм на праві приватної власності, здійснюється на підставі норм ЦК України, які регулюють правовідносини з права власності. Положення ж статей 160 та 162 ЖК УРСР поряд з положеннями глави 58 ЦК України регулюють правовідносини з найму житлового приміщення, тобто речові права на чуже майно, а тому зазначені норми права не підлягають застосуванню до правовідносин з утримання власниками належного їм на праві приватної власності майна, зокрема щодо сплати комунальних послуг. Таким чином, установивши, що майно належить відповідачам на праві спільної власності, суди помилково застосували до цих правовідносин положення статей 160 та 162 ЖК УРСР, дійшовши висновку про стягнення несплачених сум солідарно. Відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_201/ed_2015_07_05/pravo1/T355100.html?pravo=1> інваліди війни та члени їх сімей, ветерани війни та члени їх сімей; учасники бойових дій та члени їх сімей як власники і користувачі жилих приміщень та споживачі комунальних послуг мають пільги на їх оплату відповідно до свого статусу та належності до складу сім'ї пільговика. Ухвалюючи рішення, суди не встановили фактичні обставини справи щодо обов'язків кожного з відповідачів залежно від їх статусу та належності до сім'ї пільговика відповідно до правовідносин, які виникли між сторонами.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення, постачання гарячої води та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до концерну «Міські теплові мережі», третя особа - ОСОБА_4, про визнання правочину не вчиненим за заявою ОСОБА_4, ОСОБА_5 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко