Справа № 433/1219/16-ц
Провадження № 22ц/782/706/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, вересня місяця, 07-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі: головуючого судді - Яресько А.В., суддів - Борисова Є.А., Ю.В. Єрмакова, за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 липня 2016 року за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Новочервоненської сільської ради Троїцького району Луганської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року до Троїцького районного суду Луганської області надійшла позовна заява ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Новочервоненської сільської ради Троїцького району Луганської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Перша Свердловська державна нотаріальна контора Луганської області, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, за якою було відкрито провадження. Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 15 липня 2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Позивачі не погодилися із таким рішенням суду першої інстанції та надали на нього апеляційну скаргу, у якій просять рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення представників апелянтів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду, дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, колегія суддів приходить до наступного.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутня постанова нотаріуса, вчинена у встановленому законом порядку про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а отже викладені у позові обставини, за яких позивачі не можуть оформити спадщину у нотаріальному порядку, не підтверджуються належними на те доказами.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, зазначений висновок ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, адже відповідно до положень ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину у порядку, встановленому цивільним законодавством. І лише якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, то виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину.

Згідно до правил ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, який, відповідно до вимог ст.68 Закону України № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Спадкоємці за законом, які позбавлені можливості подати документи, що підтверджують наявність підстав для закликання до спадкоємства, можуть бути за письмовою згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину і подали докази родинних, шлюбних чи інших відносин із спадкодавцем, включені до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.23 Постанови Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства таЗакону України № 3425-ХІІ від 02.09.1993 року «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що звернення спадкоємця до суду із позовом щодо спадку можливе лише у разі, коли нотаріус з тих чи інших підстав відмовить спадкоємцю у видачі свідоцтва про право на спадщину. Щодо доводів апеляції про те, що управління юстиції надало їм інформацію про втрату доступу до нотаріального архіву, тобто фактично їм відмовлено нотаріусом у видачі їм свідоцтва про право на спадщину - то ці доводи на увагу не заслуговують, адже сама по собі відповідь в.о. начальника управління юстиції про надання інформації" від 28.03.2016 року за №6148/22/5 не може бути розцінена як відмова нотаріуса у виданні свідоцтва про право власності на спадкове майно. Крім того, зі змісту цього листа вбачається, що представника позивачів повідомили про нове місце перебування потрібної їм нотаріальної контори, надали її поштовий адрес (а.с. 14). У матеріалах справи відсутні підтвердження того, що позивачі звертались до цієї нотаріальної контори, отримали там постанову про відмову у отриманні свідоцтва про право на спадщину.

У Постанові Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 N 7 роз'яснювалось, що „суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець ...має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК ( 435-15 ), звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину.", „право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК"). Тобто свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. І лише у випадку наявності належним чином оформленої відмови нотаріуса у оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, оскаржуване рішення суду є винесеним із належним дотриманням норм матеріального та процесуального права, при оцінці доказів та застосуванні норм права суд першої інстанції не припустив таких порушень, що давали б підстави для зміни чи скасування рішення. Позивачі не позбавлені права звернутись до нотаріальної контори за отриманням свідоцтва про право на спадщину - і лише у випадку відмови нотаріуса мають право на звернення до суду, при цьому до позову їм потрібно буде додати докази такого звернення саме до нотаріуса.

З огляду на викладене вище, та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314-315 ЦПК України, судова колегія

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: Є.А. Борисов

Ю.В. Єрмаков