АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2336/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 49 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу ,-

в с т а н о в и л а :

19 липня 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 05 серпня 1989 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем ОСОБА_6 у Попівській сільській раді Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 11.

Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

Позивач ОСОБА_7 зазначає у позові, що сімейне життя з відповідачем ОСОБА_6 не склалося, оскільки часто виникали сварки сімейно-побутового характеру. Відповідач грубо до неї відносився, часто ображав в присутності сторонніх людей, чим принижував її честь та гідність, ображав її батьків, що проживають з ними, втручався в сімейне життя дочки. Вказує, що за таких обставин збереження сімї і подальше спільне життя з відповідачем ОСОБА_6 стало неможливим.

Відповідач ОСОБА_6 не бажає розірвати шлюб в органах РАЦСу, тому позивач ОСОБА_7 змушена звернутись до суд та просить розірвати шлюб між нею та ОСОБА_6, зареєстрований 05 серпня 1989 року Попівською сільською радою Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 11.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2016 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_7 (дошлюбне прізвище Толок) та ОСОБА_6, зареєстрований 05 серпня 1989 року Попівською сільською радою Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 11, залишено позивачу прізвище «Дробот».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 26 вересня 2016 року апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 16 вересня 2016 року.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, так як судом не застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права, та суд постановив рішення, яке не відповідає чинному законодавству. Апелянт вказує, що в судове засідання, що було призначене на 16 вересня 2016 року зявився він та його дружина зі своїм адвокатом. Він відразу сказав, що не бажає розривати шлюб і просив дати строк для примирення. Дружина в цей час розплакалась, він розгубився і йому продиктували заяву, яку ОСОБА_6 написав в судовому засіданні, після чого сказали, що він вільний. Коли він вийшов із зали суду, то зрозумів, що строк для примирення йому не надали, а шлюб вже розірвано. Тому ОСОБА_6 одразу написав іншу заяву про оскарження рішення суду та віддав дану заяву до суду. Апелянт ОСОБА_6, вважає, що суд першої інстанції мав надати строк для примирення подружжю, а також судом повинно було проводитись повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Апелянт просить скасувати рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2016 року та надати йому з дружиною ОСОБА_7 строк для примирення з метою збереження сімї, зупинивши провадження у справі, оскільки він хоче зберегти шлюб.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, відповідача, які зявились в судові засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують подружні стосунки, миритись і відновлювати подружні стосунки позивач не бажає, а тому подальше спільне проживання подружжя і збереження сімї є неможливим.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 05 серпня 1989 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб, виданого Попівською сільською радою Смілянського району Черкаської області, актовий запис № 11 (а. с. 5) та відміткою Попівської сільської ради Смілянського району Черкаської області у паспорті позивача ОСОБА_7 (а. с. 4).

Від даного шлюбу неповнолітніх дітей у сторін немає.

Звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_7 посилалась на те, що сімейне життя з відповідачем не склалось, оскільки часто виникали сварки сімейно-побутового характеру, відповідач ОСОБА_6 груба відносився до неї, часто ображав в присутності сторонніх людей, чим принижував її честь та гідність, тому вона не згода на примирення та наполягає на розірванні шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя.

Статтею 112 СК України передбачено, що суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Також пунктом 11 даної постанови розяснено, що рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ст. 215 ЦПК. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сімї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Скасування рішення суду про розірвання шлюбу в разі, коли його було зареєстровано в органах РАЦС і подружжя (або один із них) взяли новий шлюб, можливе тільки у випадку, коли при його постановленні були допущені істотні порушення норм матеріального або процесуального права. Розглядаючи справу після скасування попереднього рішення про розірвання шлюбу, суд повинен зясувати, чи не було його зареєстровано в органах РАЦС, і вирішити питання про анулювання цього запису.

Апелянт в апеляційній скарзі посилається на п. 7 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, так як вважає, що судом першої інстанції безпідставно не зупинено провадження та не надано строк для примирення, про що він просив суд першої інстанції .

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 жовтня 2016 року клопотання відповідача ОСОБА_6 було задоволено та сторонам надано строк на примирення терміном два місяці.

Однак, в судове засідання, призначене на 20 грудня 2016 року відповідач ОСОБА_6 не зявився, хоча був належним чином повідомлений в судовому засіданні 18. 10. 2016 року під особисту розписку, а позивач ОСОБА_7 повідомила в суді апеляційної інстанції, що жодних мір для примирення відповідач не вчиняв, навпаки забрав все майно, яке хотів та перевіз його до іншого місця проживання. ОСОБА_7 пояснила, що примирення між ними неможливе за обставин, які склались, тому вона наполягає на розірванні шлюбу, оскільки сімя давно розпалась.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апелянта ОСОБА_6, в подані ним апеляційній скарзі 26 вересня 2016 року, є безпідставними та необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що в наданий судом апеляційної інстанції строк для примирення. Сторони не поновили шлюбні стосунки, проживають окремо, то колегія суддів вважає, що висновок суду про розірвання шлюбу відповідає обставинам справи та вимогам закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Наведені апелянтом доводи не спростовують висновків суду, оскільки збереження шлюбу е неможливим, а сторони не помирились у наданий судом апеляційної інстанції строк. Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доказів про те, що розірвання шлюбу суперечить суперечить інтересам сторін, що мають істотне значення.

Судом зясовано фактичні взаємини подружжя, обставини їх спільного проживання, причини розірвання шлюбу, тому відсутні підстави для збереження сімї.

Виходячи із викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_7, розірвавши шлюб із відповідачем ОСОБА_6, встановивши, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сімї неможливе.

Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обовязок доказування та подання доказів, встановлений ст. 60 ЦПК України, в якій зазначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта, що рішення суду першої інстанції є незаконним не підтверджено доказами та не наведено підстав, визначених у ст. 309 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, підлягають відхиленню, а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 16 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :