Справа №: 343/2143/15-ц
Провадження №: 2/0343/978/15
Р І Ш Е Н Н Я

I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 грудня 2015 року м.Долина

Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:

головуючого судді Лицура І. М.,

секретаря Бойків В. П.,

з участю адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Долина Івано-Франківської області справу за позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Долинської міської ради Івано-Франківської області та ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення виконкому Долинської міської ради № 359 від 12.11.1992 року та визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності від 04.12.1992 року,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просив визнати незаконним рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1» та визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності від 04.12.1992 року, видане виконкомом міської ради ОСОБА_4 на підставі вищевказаного рішення. Свої вимоги мотивував тим, що в 2014 році під час розгляду в суді справи за його позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування він дізнався, що квартира АДРЕСА_2, в якій він проживає з 1958 року, передана в 1992 році в особисту власність його дружині. Про те, що спірна квартира приватизована в 1992 році він знав, однак ніколи не думав, що вона приватизована тільки на одну його дружину, оскільки на час прийняття рішення виконкому в 1992 році він в даній квартирі постійно був прописаний, проживав і у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» виконком повинен був передати цю квартиру у власність (спільну сумісну або часткову) всім жителям з визначенням уповноваженого власника квартири. Однак, виконком передав квартиру у власність одній тільки його дружині ОСОБА_4, позбавивши його права на частку цього майна. Відповідачка ОСОБА_3 лише була прописана в спірній квартирі, однак не проживає в ній з 1987 року, тому що перейшла на постійне місце проживання до свого чоловіка. Оскільки незаконним є рішення міськвиконкому № 359 від 12.11.1992 року, то відповідно недійсним є видане на його підставі свідоцтво про право власності на дану квартиру, в зв»язку з чим він звернувся в суд з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача по довіреності від 27.04.2015 року ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала повністю, зіславшись на вищевикладені обставини та просила позов задоволити. При цьому додатково пояснила, що не погоджується із заявою представників відповідачки ОСОБА_3 про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки цей строк слід рахувати з того часу, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 2014 року. Крім того, вважає, що вимоги позивача випливають з порушення його особистих немайнових прав, а тому у відповідності до ст. 268 ЦК України, позовна давність до таких вимог не застосовується. Також виконкомом міської ради допущено плутатину щодо нумерації спірної квартири, оскільки ордер видавався на квартиру № 5, а в рішенні виконкому та свідоцтві про право власності на житло зазначено № 6.

Представник відповідача виконкому Долинської міської ради Івано-Франківської області за дорученням № 06/473 від 21.05.2015 року ОСОБА_6 позов не визнала та пояснила, що оспорюване рішення виконкому від 12.11.1992 року є законним, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Представник відповідачки ОСОБА_3 по довіреності від 18.09.2015 року ОСОБА_7 та по договору від 03.11.2015 року адвокат ОСОБА_1 також не визнали заявлені позовні вимоги, пояснивши, що рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1» є законним, оскільки виконком мав право передати ОСОБА_4 вказану квартиру як ветерану праці і це право реалізував. На час приватизації в спірній квартирі, крім самої ОСОБА_4, проживав її чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3 та двоє її дітей. Всі вони погодилися, щоб квартиру було приватизовано на матір, про що подали відповідні заяви, які, однак, в архіві не збереглися за давністю. За життя ОСОБА_4 з приватизацією всі були згідні і ніхто її не оспорював. Дійсно виконкомом Долинської міської ради в рішенні № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1» та виданому на його підставі свідоцтві про право особистої власності від 04.12.1992 року було допущено помилку в нумерації квартири: замість №5 вказано №6, однак дану помилку виправлено, про що в ці документи внесено відповідні записи, які засвідчено печаткою. Крім того, ця помилка ніяким чином не впливає на суть спору в даній справі. Вважають, що позивач без поважних причин пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності на звернення до суду, оскільки ще в 2001 році знав про те, що квартиру було приватизовано тільки на ОСОБА_4, так як оформляв спадщину після її смерті. Крім того, в 2001-2002 роках він виробляв житлові субсидії, для чого необхідно було надати свідоцтво про право власності на житло. Враховуючи наведене, просили в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши інші, здобуті й перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 12.11.1992 року), якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону.

Частиною 2 ст. 8 даного Закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 даного кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 вищезгаданого кодексу передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналогічні норми щодо строку позовної давності та наслідків його пропуску містилися і в Цивільному кодексі України в редакції 1963 року (ст.ст. 71,75,76, 80), що був чинний до 01.01.2004 року.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується рішенням виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року (а.с. 5), ОСОБА_4 було передано в особисту власність квартиру АДРЕСА_3.

Про те, що на підставі даного рішення виконкомом Долинської міської ради їй було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 04.12.1992 року, свідчить копія даного свідоцтва (а.с. 6).

Відповідно до оригіналу форми «Б» про прописку квартирі АДРЕСА_4, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с. 11) та довідки № 05386/8244 від 23.10.2015 року, виданої КП «Управління комунальним майном» Долинської міської ради (а.с. 40), у вказаній квартирі станом на 12.11.1992 року, крім самої ОСОБА_4, також були прописані її чоловік ОСОБА_2, дочка ОСОБА_3 та двоє її дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2

Враховуючи наведене, суд вважає, що всі вказані особи, у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 12.11.1992 року), мали право на приватизацію (безоплатну передачу їм у власність) спірної квартири.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що позивач пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності на звернення в суд з даним позовом, оскільки з позовом про оскарження рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів від 12.11.1992 року № 359 та виданого на його підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 04.12.1992 року звернувся до суду тільки 13.10.2015 року.

Як вбачається з довідки-характеристики № 2102 від 29.12.2000 року, виданої Івано-Франківським ОБТІ за його замовленням ОСОБА_2, в ній вказано, що квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.12.1992 року згідно рішення виконкому Долинської міської ради від 12.11.1992 року № 359, належить ОСОБА_4

Таким чином станом на 2000 рік позивач вже знав про існування оспорюваних документів і про те, що єдиним власником квартири була його дружина ОСОБА_4

Про те, що позивачу було відомо про вказані факти, підтверджується і свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВР № 082855 від 30.01.2001 року, згідно з яким він разом зі своєю дочкою відповідачкою ОСОБА_3 в рівних частках успадкували після смерті ОСОБА_4 належну їй спірну квартиру по вул. Оболонській, 1/5 в м.Долина Івано-Франківської області (а.с. 56).

При цьому суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що заявлені ним вимоги відносяться до таких, що випливають з порушення його особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 268 ЦК України до них позовна давність не застосовується, оскільки встановлено, що заявлені ОСОБА_2 вимоги фактично відносяться до майнових, так як між ним та відповідачкою ОСОБА_3 існує майновий спір з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_4. Навіть в даній позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що на підставі оспорюваних документів він був позбавлений права на отримання частки державного майна відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Також критично суд оцінює твердження позивача про те, що він знав, що спірна квартира приватизована в 1992 році, однак не думав, що вона приватизована тільки на одну його дружину, оскільки згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» для приватизації житла необхідно було подавати відповідну письмову заяву, тому не подавши такої заяви, позивач не міг не знати, що квартира не передана йому у власність (приватизована).

За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся в суд з вимогою про захист свого порушеного права на передачу йому частки державного майна з пропуском встановленого законом трьохрічного строку позовної давності, який ним пропущено без поважних причин, суд приходить до висновку, що в задоволенні його позову слід відмовити на в звязку зі спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року), ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 256-257, 260-261, 267 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 213-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до виконавчого комітету Долинської міської ради та ОСОБА_3 про визнання незаконним рішення виконкому Долинської міської ради № 359 від 12.11.1992 року та визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності від 04.12.1992 року відмовити в звязку зі спливом (закінченням) строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з часу його проголошення до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Долинський районний суд.

Суддя: