Провадження № 22-ц/779/1938/2016
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Вакарук В.М., Горейко М.Д.

за участю секретаря: Шемрай Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Банк "Фінанси та Кредит" (далі - ПАТ КБ "Банк "Фінанси та Кредит") до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківської області, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення мешканців із житлового будинку та скасування їх реєстрації, за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

16.12.2013 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 27 жовтня 2006 року між Банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №1695-pv-06, на підставі якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 38 000 доларів США, строком до 27.10.2021 року. У зв'язку з порушенням позичальником взятих на себе зобов'язань, Банк звернувся до суду із позовом про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 серпня 2011 року позов задоволено та стягнуто із ОСОБА_6 516 429 грню 70 коп.

В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, між малолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_7 в особі законних представників ОСОБА_3, ОСОБА_2 і банком 27.10.2006 року було укладено договір іпотеки, згідно якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 52,5 кв.м.

17.10.2013 року позивач напрвив відповідачам вимогу про добровільне звільнення квартири, що перебуває в іпотеці Банку. Однак, такі вимоги позивача залишені відповідачами без задоволення.

Просили в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Способом реалізації предмету іпотеки визначити реалізацію шляхом проведення прилюдних торгів із початковою ціною, встановленою н рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки май1на під час проведення виконавчих дій. Скасувати реєстрацію місця проживання та примусово виселити відповідачів із спірної квартири. Зобов'язати Управління міграційної служби України в Івано-Франківській області зняти з реєстрації місця проживання за адресою : АДРЕСА_4 ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31.03.2014 року до участі в справі залучено орган опіки і піклування в м.Івано-Франківську.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 грудня 2014 року частково задоволено позов ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області, третя особа - орган опіки і піклування виконкому Івано-Франківської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки, примусове виселення мешканців із житлового будинку та скасування їх реєстрації.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №1695-pv-06 від 27.10.2006 року в розмірі 516492грн. 70коп. на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 52,5 кв. м., яка належить ОСОБА_5, ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, шляхом проведення прилюдних торгів.

Відстрочено виконання рішення суду на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_7, законними представниками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в солідарному порядку 229,40 грн. судового збору.

В задоволенні позову про примусове виселення мешканців житлового будинку відмовлено.

На дане рішення представник «Банк «Фінанси та кредит» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом в частині зменшення розміру заборгованості незаконним та необґрунтованим через недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також таким, що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що рішення в частині відмови у задоволенні позову про примусове виселення мешканців з предмету іпотеки ухвалено всупереч нормам іпотечного договору та законодавства України, ґрунтується на необ'єктивних суперечливих одне одному висновках суду, неправильному застосуванню норм матеріального та процесуального права. Суд прийшов до помилкового висновку, що позивачем не було надано суду достатніх доказів повідомлення відповідача про добровільне звільнення приміщення, хоча на адресу суду було надано копії квитанцій про поштове відправлення на адреси відповідачів вимоги про звільнення квартири в місячний термін. Під час судового розгляду відповідачі не заперечували факт отримання повідомлень від банку.

Судом не враховано, що згідно іпотечного договору, звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців зареєстрованих у встановленому порядку за місцезнаходженням майна, що є предметом іпотеки по даному договору та після прийняття іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити предмет іпотеки протягом одного календарного місяця з дня отримання такої вимоги.

Також суд не взяв до уваги вимоги ст. 39, 40 ЗУ «Про іпотеку» про те, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за заявою іпотекодержателя вправі ухвалити рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2015 року апеляційну скаргу представника ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 16.12.2014 року в частині відмови у задоволенні позову про примусове виселення мешканців із житлового будинку, скасування їх реєстрації та розподілу судових витрат скасоване та ухвалено в цій частині нове рішення.

Скасовано реєстрацію місця проживання та примусово виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 із квартири АДРЕСА_3. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області зняти з реєстрації місця проживання за вищевказаною адресою ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7

Відстрочено виконання рішення суду на час дії ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014 року.

Стягнуто з відповідачів на користь Банку по 70 грн. 24 коп. з кожного понесених судових витрат. В решті рішення залишено без зміни.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду від 02 лютого 2015 року в частині вирішення позовних вимог про примусове виселення мешканців з житлового будинку скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до апеляційного суду.

Колегія суддів, вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача, суд виходив з того, що згідно договорів позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки, внаслідок невиконання позичальником своїх зобов'язань, а порядок звернення стягнення на нерухоме майно не суперечить і найбільш повно враховує інтереси відповідача. Відмовляючи в частині виселення відповідачів, суд виходив з того, що така вимога не направлялася відповідачам, виселення є передчасним до набрання рішенням законної сили, а також з підстав чинності законодавства про мораторій.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч.2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Рішення суду переглядається тільки в частині відмови в позові про виселення.

Як встановлено судом першої інстанції, між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №1695-pv від 27.10.2006 року, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 38000 доларів США, який зобов'язувалася повертати разом з відсотками, комісією щомісячно, згідно погодженого сторонами графіка.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» уклав з відповідачами по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_7, законними представниками яких є ОСОБА_2, ОСОБА_3 - договір іпотеки від 27.10.2006 року.

Предметом договору іпотеки є двокімнатна квартира АДРЕСА_2, загальною площею 52,5 кв.м., яка належить ОСОБА_5, ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло.

Вищевказані обставини підтверджуються документальними доказами, що є в матеріалах справи, та не заперечуються сторонами.

За змістом ст.33 Закону України «Про іпотеку» та вимог ст.589 ЦК України у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду; 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

З матеріалів справи вбачається, що іпотекодержатель не реалізував спосіб позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та звернувся до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до положень ст. 39 цього Закону, а також виселення та зняття з реєстрації місця проживання.

Як роз'яснив Пленум ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.9 постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

У п.43. постанови «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, Пленум ВССУ роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З довідки - виписки з будинкової книги про прописку та склад сім'ї від 12.10.2006 року вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані власник ОСОБА_2, її мати ОСОБА_4, чоловік ОСОБА_3, син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_7 (а.с.9).

Крім того, з матеріалів справи видно, що банк направляв на адресу відповідачів листа з вимогою добровільно звільнити нерухоме майно, що є предметом іпотеки, про що наявні повідомлення про вручення (а. с. 12-14). Отримання зазначеного попередження не заперечили відповідачі.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення відповідачів суд правильно виходив з того що, відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з житлових приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 ЗУ "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення ст.40 цього Закону, так і норма ст.109 ЖК УРСР.

Установивши у справі, яка переглядається, що в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Таким чином, у справі, яка переглядається, судами правильно застосована ч.2 ст.109 ЖК УРСР у поєднанні з нормами ст.ст.39,40 ЗУ "Про іпотеку".

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-39 цс 15 від 18.03.2015 року.

Посилання суду першої інстанції на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в частині відмови у задоволенні позову про виселення, є зайвим.

Таким чином, суд повно з'ясував обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав належну оцінку доказам та постановив рішення, яке відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильного висновку суду першої інстанції при вирішенні спору.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського суду від 16 грудня 2014 року, в частині відмови Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» в задоволенні позову про виселення, залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: П.І. Проскурніцький

Судді: В.М. Вакарук

М.Д. Горейко