ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 408/2611/12
Провадження № 2/210/35/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"01" грудня 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Чайкіної О.В.,

за участі секретарі: Куксенко О.В.

сторони, які беруть участь у справі: позивач: - ОСОБА_2, представник відповідача - ОСОБА_3 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк в особі Криворізької філії ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та про відшкодування моральної шкоди , уточнивши у липні 2014 року заявлені позовні вимоги просила суд стягнути з Відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. моральної шкоди заподіяну протиправними діями .

В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач у позові зазначила , що між нею та Відповідачем по справі було підписано кредитний договір № 22712_кред від 20.07.2006 року на кредит у сумі 15 000 грн. строком на 1 рік. 10 місяців Позивач справно сплачувала кредит , щомісячно по 1 478 грн. , і виплатила 14 780 грн. У березні 2007 року Позивач потрапила під протиправні дії у звязку з чим понесла збитки у розмірі 120 000 грн. , в звязку з чим Позивач звернулась до працівників банку та пояснивши обставини намагалась врегулювати питання про заборгованість, незважаючи на тяжке матеріальне становища Позивач намагалася погасити заборгованість , однак кошти які вносилися позивачем були спрямовані на погашення пені.

Згодом 13 листопада 2009 року до Позивача завітали працівники баку , однак не заставши мене дома невідомими особами у складі трьох осіб були розвішані листівки з зображенням позивача та текстом в якому було зазначено про непогашену заборгованість Позивача за кредитним договором на підїзді , вхідних дверях позивача та її сусіді , на інформаційних стендах та автобусних зупинках. 28 вересня 2010 року знову завітали працівники ПАТ КБ «ПриватБанк» та розмістили листівки на будинку з зображенням Позивача та повідомленням про наявність заборгованості по сплаті кредиту, свідками даних дій стали сусіди позивача . У звязку з вказаними діями Відповідача , Позивач переживала моральні страждання , оскільки її зображання з повідомлення про наявність невиконаних зобовязань перед Відповідачем бачили всі її знайомі , сусіди по будинку , діти розмальовували її зображання та дописували під зображенням непристойні слова . Позивач, посилаючись на вище викладене, просила суд позов задовольнити та стягнути з Відповідача на її користь 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Присутня у судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд задовольнити її позов.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення позову у повному обсязі та просив суд відмовити у його задоволені, оскільки відсутні докази , що дійсно незаконні дії були вчинені сама представниками Відповідача та , що вказані дії призвели до моральних страждань Позивача .

Суд заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови № 4 Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Як було встановлено в судовому засідання позивач та відповідач перебувають між собою у договірних правовідносинах, зокрема за кредитним договором № 22712_кред від 20.07.2006 року В судовому засіданні з пояснень сторін встановлено, що позивач здійснювалася своєчасна сплата боргу за кредитним договором , однак у звязку з скрутним матеріальним становищем позивач не змогла здійснити погашення заборгованості у повному обсязі , сплативши 14 780 грн. з 15 000 грн. взятих в кредит.

Відповідачем на адресу позивача неодноразову направлялися листи , зокрема Вих.№ НОМЕР_1 від 28.07.2009 року та від 10.10.2016 року щодо наявності заборгованості та наслідків невиконання зобовязань перед банком. (а.с.8, 208)

Окрім цього , у судовому засіданні був допитаний в якості свідка ОСОБА_6 , який суду пояснив , що дійсно він особисто бачив розміщення та розклеювання фотокартки на будинку № 114 по вул.. 23 Лютого позивача по справі ОСОБА_2, під зображенням якої містилася інформація про наявну заборгованість по кредитному договору. При цьому, особи які розклеювали такі листівки в будинку, де живе ОСОБА_2, не заперечували, що є співробітниками банку, Також свідок зазначив , що такі листівки з зображенням позивача розмальовувалися невідомими особами , на них наносили нецензурні слова та непристойні написи.

Згідно ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Аналогічна позиція закріплена в ст. 270 ЦК України.

Частина 2 ст.273 ЦК України передбачає, що юридичні особи, їх працівники, окремі фізичні особи, професійні обов'язки яких стосуються особистих немайнових прав фізичної особи, зобов'язані утримуватися від дій, якими ці права можуть бути порушені.

Стаття 275 ЦК України гарантує судовий захист особистого немайнового права, зокрема положення ст. 297 ЦК України встановлено право кожного на повагу до його гідності та честі, які є недоторканими .

Відповідно до ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації. має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом даного правопорушення є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб: б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно.

Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про захист персональних даних» банк є володільцем персональних даних клієнтів. Персональні дані клієнтів банку зберігаються в електронній базі персональних даних «Єдина клієнтська база». Відповідно до п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист персональних даних» підставою обробки персональних даних клієнтів є згода субєкта персональних даних на обробку його персональних даних.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку і розголошення якої може завдати матеріальної чи моральної шкоди клієнту, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є відомості про стан рахунків клієнта.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права, право звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку передбаченому процесуальними кодексами.

За клопотанням позивача у ПАТ КБ "ПриватБанк" витребувано належним чином засвідчену копію кредитної справи за кредитним договором № 22712_кред від 27 липня 2006року - для долучення до матеріалів справи, та зобов"язано надати суду оригінал вказаної кредитної справи - для огляду в судовому засіданні, та витребувано належним чином засвідчену виписку по соціальній карті № 4627 0812 3454 0727, відкриту в установі ПАТ КБ "ПриватБанк" за період з 01.01.2009року по 01 травня 2014 року.

Ухвала суду виконано частково, та надано копію договору кредитного № 22712 від 20.07.2006р., укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк" та графік погашення заборгованості. (а.с. 196-200)

Належних та допустимих доказів щодо наявності заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ "КБ "ПриватБанк" на момент виникнення спірних праовідносин і на момент розгляду справи не представлено.

Відповідачем не спростовано у встановлений ст. 57-61 ЦПК України спосіб ті обставини, що позивачу не направлялись листівки з її зрображенням, та такі листівки взагалі не розповсюджувались.

В ході розгляду справи, позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовані її вимоги, надані докази - фотокартки, розклеєні на дверях підїзду будинку де вона проживає, а також в приміщенні підїзду з наступним текстом: "ОСОБА_7. Внимание! не віполняет своих долговіх обязательств. Задумайтесь.."

Розклеюванню зазначених листів, передувало направлення ПАТ «Приватбанк» на адресу позивача листів-попереджень (останні мали логотип банку, містили конкретні номери телефонів, адресу установи) про необхідність оплати боргу з метою уникнення кримінальної відповідальності, повідомлень про проведення заходів щодо накладення арешту на її майно, банківські рахунки та заробітну плату, здійснення обмежень щодо виїзду за кордон.

За вимогами частини 1 та 3 ст.14 ЦК України цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

В разі порушення позичальником своїх договірних зобовязань банк має право на судовий захист шляхом предявлення до позичальника, який прострочив виконання зобовязання, відповідного позову.

В даному випадку, банк таким правом не скористувався, натомість обрав спосіб здійснення на позивача морального тиску.

У відповідності до абз.5 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 31 березня 1995 року №1 недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Враховуючи те, що в ході розгляду справи відповідачем не спростовані обставини, що ОСОБА_2 як позичальник сплачувала платежі за кредитним договором, а також враховуючи те, що відповідачем не надано доказів того, що ОСОБА_2 має заборгованість перед ПАТ КБ "ПриватБанк" як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи, а також відсутність відповідного судового рішення з цього приводу, поширена банком інформація про те, що ОСОБА_2 не платить по кредитам, яка містилась на розклеєних в 2009 році листівках є негативною та такою, що порочить честь та її гідність.

Між тим, згідно норм ст. 1076 ЦК України банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. У разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди.

Одночасно, ст. 60 Закону України «Про банки й банківський діяльності», визначає, що дані, що стосуються діяльності й фінансове становище клієнта, які стали відомі банку в процесі обслуговування клієнтів і взаєминах з ними або із третіми особами при наданні послуг банку, є банківською таємницею, розголошення якої заборонене, хоча й допускається лише у виняткових випадках, передбачених законом.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 встановлено, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, повязані з особою та членами її сімї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Беручи до уваги викладене, суд приходить до висновку про вчинення відповідачем дій, які порушують немайнові права позивача, зокрема право на повагу до гідності, честі, захисту належної їй конфіденційної інформації, а відтак останні підлягають захисту в розумінні статей 275, 277 та п.4 ч.2 23 ЦК України.

За вказаних обставин, доводи позивача про неправомірність дій банку в частині розповсюдження про неї негативної інформації заслуговують на увагу.

Суд відхиляє доводи представника банку про те, що між позивачем та відповідачем існують договірні відносини, тому позивач не має права на відшкодування моральної шкоди, оскільки як встановлено судом, правовідносини, що склались між сторонами у справі виходять за межі договірних, не стосуються викоання договору, та пов"язані з немайновими правами позивача.

Відповідно до положень чинного законодавства, що знайшли узагальнене відображення у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд повинен зокрема зясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, а отже ці обставини підлягають доведенню позивачем.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу душевних страждань, яких вона зазнала , їх тривалості та враховує, що мова йде про розумне і справедливе відшкодування (компенсацію) моральної шкоди, якої б вистачило для морального задоволення позивача, а не про покарання відповідача за неправомірні дії, що не відповідало б засадам цивільного законодавства, визначеним статтею 3 ЦК України. Виходячи з цього, суд вважає за можливе визначити доведеною заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 2500,00 грн., яка підлягає стягнення з відповідача на його користь.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню державне мито та витрати на ІТЗ, оскільки позов був пред"явлений до набрання чинності Закону України "Про судовий збір" .

Керуючись ст.ст.3.15, 23, 216, 1167 ЦК України, ст.ст. 88, 215-218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк в особі Криворізької філії ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк () на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 2500,00 (дві тисячі п"ятсот) гривен.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк () на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат зі сплаті ІТЗ в розмірі 120,00 (сто двадцять) грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 ПриватБанк () на користь держави державне мито в розмірі 17,00 (сімнадцять) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 06 грудня 2016 року.

Суддя: О. В. Чайкіна