Справа № 274/3234/15-ц
Провадження № 2/0274/133/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.11.2016 року . Бердичівський міськрайонний суд в складі: головуючого -судді Хавронюк О.Л., з участю секретаря - Лободи В.Л., представника позивача-ОСОБА_1, представника відповідача- ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Бердичівської міської ради,ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, факту батьківства, визнання права на частину будинку в порядку спадкування за заповітом,

В С Т А Н О В И В :

Позивач згідно позову та уточнень до нього просить встановити факт батьківства ОСОБА_5 щодо нього ,визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6,який був його дідом та помер ІНФОРМАЦІЯ_1.Просить встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.Зазначає, що з позовом до суду він вимушений звернутись тому,що не має можливості в іншому порядку вирішити питання про оформлення своїх спадкових прав. ОСОБА_6 був його дідом та залишив заповіт на його ім"я як онука.В свідоцтві про народження позивача відомості про батька вказані зі слів матері,хоча ОСОБА_8 визнавав його своїм сином, дід-онуком. На спадкове майно відсутні правоустановлюючі документи на ім"я спадкодавця, хоча він такі права набув після смерті ОСОБА_7, спадщину прийняв і постійно проживав в будинку, набув право на нього за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала повністю.

Представник відповідача -Бердичівської міської ради проти позову заперечив. Вказав, що позивачем не доведено, що ОСОБА_6 був єдиним сином ОСОБА_9 і ОСОБА_10.Земельна ділянка під будинком не оформлена.

Відповідачка ОСОБА_3 позов визнала. Допитана як свідок, ствердила, що з ОСОБА_5 вона проживала однією сім"єю без реєстрації шлюбу на протязі 9 років.Вони вели спільне господарство,придбавали майно, у них був спільний бюджет .Покійний визнавав сина ОСОБА_4 своєю дитиною, купував йому все до школи, дбав про нього. Після того,як вони припинили спільне проживання він приходив до сина, ходив з ним гуляти в парк,кінотеатр, в гості до діда ОСОБА_6.Дід залишив заповіт на ім"я свого онука. Їй відомо, що батьки її свекра -ОСОБА_6 купили земельну ділянку та збудували будинок по АДРЕСА_1 ,з ними межували сусіди ОСОБА_11 та ОСОБА_12. ОСОБА_7 не повернувся з фронту, в будинку постійно проживав його син ОСОБА_6, оплачув комунальні послуги ,після його смерті багато документів не зберіглось.

Суд, вислухавши пояснення сторін,свідків, дослідвиши письмові докази прийшов до висновку про задоволення заявлених вимог виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8,90,107), його матір"ю в актовому записі про народження № 103 від 9.02.1996 року вказана ОСОБА_14, батьком - ОСОБА_13.Відомості про батька вказані зі слів матері.

Заява про встановлення факту батьківства , як це передбачено ч. 2 ст. 130, ч. 3 ст. 128 Сімейного Кодексу України може бути подана самою дитиною, яка досягла повноліття. Факт батьківства може бути встановлений за рішенням суду у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір"ю дитини. Згідно роз'яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 01 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС).

Відповідно до ст.53 КпШС при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Згідно з п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених ст.53 КпШС. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до ч.2 ст. 55 Кодексу про шлюб та сім'ю запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір'ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.

Свідки ОСОБА_3.,ОСОБА_12 суду ствердили, що нині покійний ОСОБА_8 - це батько позивача. Свідок ОСОБА_15 вказала, що знала сім"ю ОСОБА_7 та ОСОБА_10 ще до війни, вони проживали по АДРЕСА_1.У них був син ОСОБА_6 ,ОСОБА_7 з фронту не повернувся .Син ОСОБА_6 постійно жив в будинку з матір"ю, потім пішов в армію, після повернення одружився на жінці на ім"я ОСОБА_16, у них народився син ОСОБА_8. Згодом ОСОБА_8 одружився з ОСОБА_3, у них народився син ОСОБА_4,жили однією сім"єю, доглядали один одного ,потім вони перестали жити разом. Проте ОСОБА_3 з ОСОБА_4 ходили до ОСОБА_6 -батька ОСОБА_8 , доглядали його до смерті, похоронили. Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 (а.с.141) його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_16 , ОСОБА_6 залишив заповіт на позивача як свого онука (а.с.10). Письмові документи та пояснення вищеназваних свідків дають суду підстави для задоволення вимоги про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 щодо позивача . Встановлення такого факту має юридичне значення , від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна , припинення прав і обов"язків заявника щодо набуття права власності на спадкове майно.Отже, батько позивача -ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.139). ОСОБА_6,який був батьком ОСОБА_6. і дідом позивача (а.с.141) помер ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.9).Згідно з експертним висновком (а.с.151) Українського бюро лінгвистичних експертиз записи прізвища ОСОБА_6 і ОСОБА_6(свідоцтво про смерть , витяг з реєстру актів цивільного стану та російські записи ОСОБА_6 (свідоцтво про народження) , є ідентичними.

Позивач на підставі заповіту свого діда ОСОБА_6 звернувся з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Постановою нотаріуса від 26.09.2014 року у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено через відсутність оригіналів правоустановлючих документів ,які підтверджують право власності на будинок АДРЕСА_1 спадкодавцю ОСОБА_6 (а.с.10-12,38-46).

Матеріали справи свідчать, що 1/2 частина будинку АДРЕСА_1 (а.с.13,інвентаризаційна справа № 2140)належала на праві власності ОСОБА_7 на підставі договору забудови від 7.03.1938 року № 276 ,посвідченого нотаріально. У 1938 році питання набуття права власності регулювалось ЦК УРСР в редакції від 16 грудня 1922 року, статтею 71 якого передбачалось право укладання договору забудови, його нотаріальне посвідчення. Спадкодавцець ОСОБА_6.набув право на 1/2 частину будинку в порядку спадкування після смерті батька - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі ст. 418 ЦК України 1922 року , згідно з якою спадкоємцями за законом є діти (в тому числі усиновлені), дружина та непрацездатні батьки померлого, а також інші непрацездатні, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті.Факт прийняття спадщини ОСОБА_6. ,який народився ІНФОРМАЦІЯ_5 і станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 мав вік 12 повних років(а.с.18), ствердили суду свідки ОСОБА_3,ОСОБА_15., також документами,які свідать про постійне проживання в будинку , оплату комунальних послуг,сплату податків (а.с.61-66).Відсутність у спадкодавця ОСОБА_6 правоустановлюючого документу на нерухоме майно не свідчить про відсутність у нього права на спадщину у вигляді 1/2 ідеальної частини житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1,яка була ним успадкована після смерті його батька.

При вирішенні спору суд відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких , заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). Так в п. 70 зазначеного рішення визначено «Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Відповідачем в обгрунтування заперечень щодо позову не надано жодного доказу,який би свідчив про те, що будь-яка інша особа заявила свої права на це нерухоме майно шляхом пред'явлення відповідного позову. Оскільки умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину відсутні, право позивача на спадкування відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» підлягає захисту в судовому порядку.Заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10,11,60, 88,212-215,209,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до Бердичівської міської ради,ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини, факту батьківства, визнання права на частину будинку в порядку спадкування за заповітом задоволити повністю.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7 ,який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Встановити факт, що ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 ,був батьком ОСОБА_4,ІНФОРМАЦІЯ_3 народження , актовий запис про народження вчинено Бердичівським міським відділом реєстрації актів громадянського стану 9.02.1996 року року за № 103.

Визнати за ОСОБА_4 право на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційний суд Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя :