Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Мостової Г.І., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що за умовами кредитного договору від 27 грудня 2006 року № DNH4KP86020024 ОСОБА_3 отримав у ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у сумі 1 886 грн 30 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення до 26 січня 2007 року. У зв'язку із тим, що відповідач порушив взяті за кредитним договором зобов'язання та не погасив кредит, у нього утворилася заборгованість, яка станом на 25 жовтня 2012 року становить 27 839 грн 38 коп.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають наведеним нормам процесуального права, є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Судом установлено, що відповідно до заяви позичальника від 27 грудня 2006 року № DNH4KP86020024 банк надав йому строковий кредит у сумі 1 886 грн 30 коп. на строк 12 місяців, до 26 січня 2007 року, за умови сплати 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

За умовами договору відповідач зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти в обумовлені у заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також сплатити комісію, яка зазначена в Умовах. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається з «21» по «28» число кожного місяця, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 179 грн 67 коп. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами.

За змістом наданих позивачем Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які містяться на а. с. 6-9, при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. п. 3.2.2, 3.2.3 даних Умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за день прострочки платежу (п. 5.1).

Відповідно до п. 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років (а. с. 9), а не 3 роки (загальна позовна давність) та 1 рік (для неустойки), як це встановлено законом.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 25 жовтня 2012 року відповідач має заборгованість у розмірі 27 839 грн 38 коп. із яких: 1 886 грн 30 коп. - заборгованість за кредитом; 8 784 грн 66 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 15 366 грн 54 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 301 грн 88 коп. - штраф (процентна складова).

Однак, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд установив, що вказані Умови, які передбачаються сплату штрафних санкцій та збільшення позовної давність, не містять підпису позичальника, а тому ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Такий висновок є правильним, законним та відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-757цс15 та від 10 червня 2015 року у справі № 6-698цс15, постановлених у аналогічних справах.

Крім того, суд правильно виходив із того, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача за вищевказаною заявою позичальника від 27 грудня 2006 року № DNH4KP86020024 на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» у грудні 2012 року до суду з указаним позовом відповідачем за вказаним договором не було здійснено жодної проплати у рахунок погашення боргу.

При цьому суд надав належну оцінку тій обставині, що хоча згідно з випискою банку 29 квітня 2015 року було здійснено погашення заборгованості за вищевказаним кредитним договором у сумі 70 грн 23 коп., проте вказана сума була внесена після спливу строку позовної давності і, як правильно зазначив суд, не свідчить про переривання строку позовної давності, а згідно з поясненнями відповідача ця сума стягнута з його пенсії за виконавчим листом у цій справі.

Колегія суддів зазначає, що видання судового наказу 24 квітня 2009 року перервало строк позовної давності, проте після його переривання та до звернення банку з вищевказаним позовом у грудня 2012 року строк позовної давності вже сплинув.

Крім того, суд правильно урахував, що на порушення вимог ст. ст. 59-60 ЦПК Українипозивачем не надано суду належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, не заявлено клопотання про поновлення таких строків з доданням відповідних доказів, а враховуючи відсутність обставин переривання строку позовної давності (після видання судового наказу та до звернення до суду з указаним позовом), суд, керуючись ст. ст. 256, 257, 258, ч. 1 ст. 259 ЦК України, ч. 4 ст. 267 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, застосувавши позовну давність, на якій наполягав відповідач.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно з положеннями ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 22 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

Г.І.Мостова

О.В.Ступак