УХВАЛА

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Черкаської міської ради, про відібрання дитини та визначення місця проживання дитини разом з батьком за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з березня 2012 року по січень 2014 року перебувалв в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2014 року їх шлюб було розірвано і вони проживають окремо.

З урахуванням уточнених вимог позивачка, посилаючись на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, зловживає спиртними напоями, не забезпечує дочку, тому просила визначити місце проживання дочки разом з нею за адресою: АДРЕСА_1.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у травні 2014 року він надавав ОСОБА_3 згоду на тимчасовий виїзд їхньої дочки за межі України, потім відкликав надану згоду, дізнавшись, що ОСОБА_3 має намір виїхати на постійне місце проживання до Туреччини, що остання й зробила в подальшому, залишивши дочку зі своїми батьками. У липні 2014 року він забрав дочку у батьків позивачки, які є людьми похилого віку, і повідомив їх, що дочка буде проживати з ним. 30 серпня 2014 року батьки позивачки - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, скориставшись тим, що з дочкою залишилась його мати - ОСОБА_8, самовільно забрали дочку, у зв'язку чим він звертався до Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області з заявою про викрадення дитини. Дочка в подальшому разом зі своєю матір'ю без його згоди виїхали до Туреччини. Вважає, що в інтересах дочки їй необхідно проживати разом з ним, він має можливість створити для дитини необхідні умови для проживання, займатися її вихованням, у той час як позивачка такої можливості немає. Також просив негайно відібрати дитину й передати йому.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 29 вересня 2014 року позови ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області

від 30 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3задоволено. Визначено місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини разом з батьком відмовлено. Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 про відібрання дитини закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання й закриваючи провадження у справі у решті зустрічних позовних вимог, районний суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що місце проживання дитини необхідно визначити разом з матір'ю на території України, за адресою: АДРЕСА_1. При цьому послались на те, що таке визначення місця проживання не позбавить можливості батька бачитись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Також зазначили, що малолітня дитина разом з матір'ю виїхала за межі України і перебуває у даний час у Туреччині без порушень чинного законодавства України, тому вважали правильним закрити провадження у справі за зустрічними позовними вимогами про відібрання дитини, оскільки право на пред'явлення такого позову мають Міністерство юстиції України та його територіальні органи, куди ОСОБА_4 може звернутись із відповідною заявою.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась дочка - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 січня 2014 року шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано і вони проживають окремо.

ОСОБА_3 разом з дочкою ОСОБА_5 проживають у Туреччині.

ОСОБА_3 на праві власності має своє житло, а саме: їй, її батькам ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, малолітній ОСОБА_5 на праві власності належить 6/25 житлового блоку за адресою: АДРЕСА_1.

За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати або батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (далі - Гаазька Конвенція) переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом ч. 2 ст. 3 Гаазької Конвенції права піклування, про які йде мова в частині першій цієї норми, можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Підстави виникнення правового зв'язку між дитиною і заявником повинні визначатися відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно проживала.

Право піклування в контексті Гаазької Конвенції охоплює не лише визначення батьками місця проживання дитини, а й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд дитини за межі держави, в якій вона проживає.

Крім того, важливим є те, щоб права піклування до переміщення дитини реально здійснювались особою, яка звернулась із заявою про повернення дитини на підставі Гаазької Конвенції.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про негайне відібрання дитини, не вказавши при цьому з яких підстав, передбачених ст. 205 ЦПК України, суди послались на те, що позивач за цими вимогами є неналежний, а має звернутись із відповідною заявою до Міністерства юстиції України або його територіальних органів.

Проте суди не звернули уваги на п. 3 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 року № 795 (зі змінами), яким передбачено право на пред'явлення таких вимог як Міністерством юстиції України або його територіальними органами, так і самим батьком дитини.

Обґрунтовуючи заперечення проти первісного позову та зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що його дитину викрали з його квартири батьки позивачки, коли остання проживала у Туреччині і за його заявою внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 самовільних дій за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Їх дочку ОСОБА_3 вивезла за межі України без його згоди. Проживання дочки з матір'ю ОСОБА_3 у Туреччині спричинило зміну режиму спілкування дитини з ним, як батьком дитини, порядку його участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, тобто впливає на питання, пов'язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням.

Згідно з ч. 4 ст. 10, п. 1 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав, а також районний суд повинен уточнити позовні вимоги.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди зазначене не врахували, доводів сторін як на підтвердження, так і заперечення позову не перевірили, не визначились із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не сприяли здійсненню їхніх прав, районний суд не уточнив позовні вимоги, не встановили фактичні обставини справи.

При цьому суди, не надали належно правової оцінки доводам ОСОБА_4 та наданим ним доказам про те, що його дочка була викрадена з її постійного місця проживання та незаконно переміщена в іншу державу і утримується позивачкою в іншій державі без його згоди, не з'ясували та не зробили правового висновку, чи спричинило це зміну місця проживання дитини та режиму спілкування дитини з ним, як батьком дитини, порядку його участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, та чи впливає це на питання, пов'язані з її подальшим життям, розвитком і вихованням, не навели мотивів відхилення зазначених доводів та дійшли передчасного висновку про задоволення первісного позову про визначення місця проживання дитини з матір'ю, яка фактично проживає в іншій державі, не вирішивши питання про повернення дитини в Україну, після чого лише можна вирішувати позовні вимоги щодо визначення місця проживання відповідно до чинного законодавства України у встановленому законом порядку й передчасно закрили провадження у справі в цій частині зустрічних позовних вимог.

Отже, висновки судів ґрунтуються на припущеннях, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, є неприпустимим.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 3 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 30 жовтня 2015 року,скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик