ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_7, про визнання окремих положень кредитного договору недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_9, яка діє від імені ОСОБА_6, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулось до суду з указаним позовом.

Зазначало, що 24 грудня 2007 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк») та ОСОБА_6 укладено кредитний договір № МL-004/482/2007, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 дол. США з цільовим використанням на споживчі цілі, кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2017 року та сплатою процентів, розмір яких складається з фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, яка залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку може змінюватись).

В подальшому додатковими договорами, укладеними між банком та ОСОБА_6, вносились зміни до кредитного договору № МL‑004/482/2007.

Згідно з умовами додаткового договору від 20 грудня 2012 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_6, сторони внесли зміни та доповнення до кредитного договору та погодили новий графік платежів за кредитним договором № МL‑004/482/2007.

24 грудня 2007 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7 укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання ОСОБА_6 зобов'язань за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007.

Додатковими договорами, укладеними між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_7, вносились зміни до договору поруки, якими сторони погоджували зміни умов кредитного договору від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007.

30 січня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, згідно з умовами якого останнє набуло право грошової вимоги за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору від 24 грудня 2007 року № МL‑004/482/2007 утворилась заборгованість у розмірі 74 990,63 дол. США, що еквівалентно 1 135 813 грн 11 коп., та пеня у розмірі 412 365 грн 31 коп.

4 березня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адресу ОСОБА_7 вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007.

20 травня 2014 року вимога про дострокове повернення кредитних коштів була направлена ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на адресу ОСОБА_6

Крім того, 12 січня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_6 укладено договір про видачу та обслуговування міжнародних кредитних платіжних карток (приватних), згідно з якими на ім'я ОСОБА_6 відкрито картковий рахунок із встановленим кредитним лімітом у розмірі 6 700 грн.

20 березня 2014 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір факторингу, згідно з умовами якого останнє набуло право грошової вимоги за кредитним договором, укладеним 12 січня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6

20 травня 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» направило на адресу ОСОБА_6 вимогу про дострокове повернення кредитних коштів за договором про видачу та обслуговування міжнародних кредитних платіжних карток (приватних) від 12 січня 2006 року.

У зв'язку із неналежним виконанням умов договору, укладеного 12 січня 2006 року між ПАТ «Райффазен Банк Аваль» та ОСОБА_6, станом на 14 липня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 4 012 грн 34 коп.

На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило суд стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року у розмірі 74 990,63 дол. США, що еквівалентно 1 135 813 грн 11 коп., та пеню у розмірі 412 365 грн 31 коп.; стягнути з ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за договором від 12 січня 2006 року у розмірі 4 012 грн 34 коп.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_6 подала до суду зустрічну позовну заяву до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», третя особа - ОСОБА_7, в якій просила відповідно до ст. ст. 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визнати недійсними з моменту укладення договору положення пункту 3 частини № 1, п.п. 1.4.1.1.2, 1.4.1.1.3, 1.4.1.1.4, 1.4.1.1.5, 1.4.1.1.5.2, 1.9.1, 1.9.3 частини № 2 кредитного договору від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007.

Заявлені вимоги ОСОБА_6 обґрунтовувала тим, що істотні умови оспорюваного нею кредитного договору є незрозумілими, при укладенні договору вона була введена банком в оману, оскільки їй не надано повної та достовірної інформації щодо всіх умов кредитного договору. Умови кредитного договору містять неоднозначні, несправедливі та оманливі умови кредитування, визначено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 13,99 % відсотків річних та фіксований відсоток - FIDR.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 24 грудня 2007 року № МL-004/482/2007 у розмірі 70 608,95 дол. США, що за курсом НБУ станом на 21 листопада 2014 року становить 1 069 447 грн 89 коп., відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 4 381,68 дол. США, що за курсом НБУ станом на 21 листопада 2014 року становить 66 365 грн 22 коп., пеню за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 100 000 грн, а всього - 1 235 813 грн 11 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 12 січня 2006 року у розмірі 4 012 грн 34 коп.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, яка діє від імені ОСОБА_6, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що внаслідок неналежного виконання кредитних зобов'язань утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку. Врахувавши те, що пеня, яка підлягає стягненню із відповідачів за кредитним договором від 24 грудня 2007 року, значно перевищує суму заборгованості за основним зобов'язанням, суд дійшов висновку про зменшення її розміру відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України до 100 000 грн. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди виходили із того, що права ОСОБА_6 як споживача під час укладення кредитного договору порушено не було, не надано належних доказів про наявність обставин, передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання оспорюваних положень кредитного договору несправедливими.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Відповідно до п. 4.1 договір поруки набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до остаточного виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Договором поруки та укладеними додатковими договорами до нього не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту порушення позичальникомстроку виконання зобов'язання згідно з такими умовами або у зв'язку із застосуванням банкомправа на вимогу проповернення кредиту достроково.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентнгої ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.

На банки покладається також обов'язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3 Правил).

Оспорюваними положеннями кредитного договору від 24 грудня 2007 року передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 13,99 % річних + FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти.

Додатковими договорами до кредитного договору встановлено: розрахунок процентів з плаваючою процентною ставкою з фіксованим відсотком 9,09 % річних + FIDR на період з 22 червня 2009 року по 22 лютого 2010 року; на період з 22 лютого 2010 року - 15,05 % + FIDR; з 20 грудня 2012 року до 27 грудня 2012 року - 15,05 % + FIDR; із 27 грудня 2012 року до 27 червня 2013 року - 14,5 % + FIDR; з 27 червня 2013 року до повного виконання зобов'язань за кредитним договором - 15,05 % + FIDR.

Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в односторонньому порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу.

У разі зміни договору, як зазначено в частині третій статті 653 ЦК України, зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента (у розмірі 13,99 % річних) + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 360 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки.

Отже, виходячи з умов кредитного договору зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору.

Таким чином, положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими, тому підстав для визнання спірних положень кредитного договору недійсними немає.

Разом з тим Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Суди правильно встановили фактичні обставини справи та норму права, яка підлягала застосуванню, дійшли обґрунтованого висновку про те, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору від 24 грудня 2007 року утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути із відповідачів у солідарному порядку, а тому з урахуванням положення ч. 3 ст. 551 ЦК України суди дійшли правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Крім того, ОСОБА_6 не виконувала належним чином умови кредитного договору від 12 січня 2006 року, а тому з неї підлягає стягненню на користь позивача заборгованість, яка виникла за цим договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суди, встановивши відсутність порушень вимог чинного законодавства під час укладення кредитного договору, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оскаржуваних положень кредитного договору недійсними.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судами правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Установивши, що оскаржувані рішення відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, яка діє від імені ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 1 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В. Маляренко

О.М. Ситнік

О.В. Ступак