Справа № 310/1180/16-ц
25 квітня 2016 року м.Бердянськ
Бердянський міськрайонний суд Запорізької області
у складі: головуючого - судді Пустовіт З.П.
при секретарі: Гоноболіній О.І.
з участю позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердянську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу,
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, доповів зазначені в позові обставини та просив задовольнити, додатково пояснивши суду, що він давно знайомий з відповідачем, працювали разом. Він не раз надавав йому кошти в позику, які відповідач згодом повертав. Вказану суму коштів у розмірі 2400 доларів США відповідач попросив позичити йому на розвиток свого бізнесу. При настанні строку повернення коштів відповідач спочатку просив його почекати деякий час, а на протязі останнього року взагалі зник та перестав відповідати на телефонні дзвінки. Тиждень тому телефонував та пообіцяв повернути кошти в травні місяці.
Відповідач ОСОБА_2 про розгляд справи повідомлявся за місцем реєстрації, проте конверти поверталися до суду за закінченням терміну зберігання, що відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України вважається належним повідомленням, тому суд відповідно до положень ст.ст.169, 224-226 ЦПК України через повторну неявку відповідача ухвалює рішення в заочному порядку.
Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши в сукупності фактичні обставини та надані докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Судом установлено, що 30 січня 2016 року ОСОБА_2 взяв в позику у ОСОБА_1. грошові кошти в розмірі 2400 доларів США та зобовязався повернути борг до 01 червня 2013 року, що підтверджується оригіналом розписки, долученої до матеріалів справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63 цс 13, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі…) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи, що в строк, установлений договором, і до ухвалення рішення у цій справі, відповідач не повернув позивачу суму позики, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті лише з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).
Відтак, борг підлягає стягненню саме у національній валюті України.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-79 цс 14 від 2 липня 2014 року, яка, згідно зі ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для судів.
Крім цього на підставі ст.88 ЦПК України на користь позивача за рахунок відповідача підлягають відшкодуванню судові витрати, повязані з оплатою судового збору, в розмірі 622,56 грн., сплачені згідно квитанції від 18.02.2016 року.
Керуючись ст.ст.3, 10,11, 57-60, 62, 64, 212-215,224-226 ЦПК України, ст.ст. 192, 202, 207, 533, 1046- 1047, 1049 ЦК України, суд
ОСОБА_3 Володимировича задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до суду протягом 10 днів після отримання копії цього рішення .
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Бердянський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_4