АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника позивача Яцишина А.М.

представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою представником ОСОБА_3

на рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 18 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києві від 18 лютого 2016 року задоволено позов ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ПАТ«Альфа Банк» заборгованість за договором про надання траншу №SME0006133 від 05.02.2008року - заборгованість за кредитом в сумі 1981362,37 грн. та заборгованість за відсотками у сумі 533405,91грн., та заборгованість за договором про надання траншу №SME0013382 від 07.05.2008року в сумі 757608,87 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 24847,33 грн. з кожного.

Справа №760/19466/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5581/2016
Головуючий у суді першої інстанції:Т.Г.Оксюта
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2, через свого представника ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та скасувати заходи забезпечення позову у вигляді арешту на цінні папери - іменні акції ПАТ «КБ «Преміум» в бездокументній формі в кількості 40904713 шт, які їй належать, накладеного ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06.11.2015 року. Вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки розглядаючи спір суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що даний спір вже був розглянутий третейським судом за позовом ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_2 про той самий предмет і з тих самих підстав (стягнення заборгованості зі ОСОБА_2 на користь Позивача за договором поруки №SМЕRS00383/2 від 12 лютого 2008р. та відповідно до рамкової (кредитної) угоди №SМЕRS00383 від 12 лютого 2008р. 21 жовтня 2015 р. Постановою Верховного суду України у справі №6-831 цс 15 скасовано рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 20.08.2009 р. у справі №2560, а також скасовані всі судові рішення інших судових гілок, які відмовляли ОСОБА_2 у задоволенні її вимог про скасування незаконно винесеного рішення вказаним третейським судом щодо стягнення з неї заборгованості за рамковою угодою №SМЕRS00383від 12 лютого 2008 р. як із поручителя відповідно до договору поруки №SМЕRS00383/2 від 12 лютого 2008 р.

Вважає, що Солом'янський районний суд м. Києва, на підставі підпункту 5 пункту 1 ст. 205 ЦПК України повинен був постановити ухвалу про закриття провадження у справі №760/19466/15-ц та скасувати накладений арешт ухвалою від 06 листопада 2015 р. в цій справі на цінні папери - іменні акції ПАТ «КБ «Преміум» в бездокументній формі в кількості 40904713 шт., які їй належать.

Зазначила що вона та її представник неодноразово просили суд першої інстанції залишити позовну заяву ПАТ «Альфа Банк» без розгляду, оскільки договори містять третейські застереження та відмінити арешт накладений на цінні папери ОСОБА_2 ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06.11.2015 р., але всупереч вимогам п. 6 ст. 207 Цивільного процесуального кодексу України Солом'янський районний суд м. Києва продовжив розгляд справи ухваливши рішення.

Звернула увагу суду на те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, наслідком чого є відмова у задоволенні позову, та не зважаючи на заяву її представника про застосування позовної давності, суд вирішив, що строк позовної давності не є пропущений оскільки був перерваний боржниками шляхом здійснення погашення заборгованості по тілу кредиту. При цьому вказала, що погашення заборгованості здійснив ОСОБА_6, а не ОСОБА_2, яка і заявила заяву про застосування пропущеного строку давності у судовому засіданні. Саме ОСОБА_4 визнав свій борг за кредитним договором надавши про це нотаріально засвідчену заяву, копія якої знаходиться в матеріалах справи. Вона ж не визнавала своєї заборгованості, але суд першої інстанції не звернув на це уваги та вирішив, що строк позовної давності не може бути застосованим.

Крім того вказала на те, що вона звертала увагу суду на сумнівну дійсність Договору поруки, а як наслідок, взагалі можливість звернення ПАТ «Альфа Банк» до неї із позовними вимогами, оскільки вважає, що він укладався між Кредитором, від імені якого за довіреністю діяла особа, яка підписувала цей Договір, з однієї сторони та поручителем - ОСОБА_2 Договір поруки зі сторони Кредитора підписано ОСОБА_7 та засвідчено печаткою «Для договорів №1076». При цьому, представником ПАТ «Альфа-Банк» не додано до позовної заяви довіреності на підтвердження повноважень ОСОБА_7 представляти інтереси ЗАТ «Альфа-Банк» при укладенні Договору поруки, що дає підстави вважати, що договір поруки зі сторони Банку було підписано не уповноваженою на те особою, а представником ПАТ «Альфа-Банк». Крім того, представником позивача не були додані докази того, що підпис на договорі зі сторони Банку міг засвідчуватись печаткою «Для договорів №1076», що також дає підстави вважати, що позивачем при укладанні договору поруки не дотримані норми ст. 207 ЦК України щодо обов'язкового скріплення печаткою підприємства підпису представника юридичної особи. У зв'язку із цим, вважає, що договір поруки відповідно до ч.1 ст. 215, ч.4 ст. 203 ЦК України є недійсним через відсутність у ОСОБА_7 відповідних повноважень від банку на укладення договору. Договір поруки взагалі не містить відомостей відносно довіреності, на підставі якої представник банку діяв при укладанні договору, а підпис скріплено печаткою, яка не має юридичної сили.

В суді апеляційної інстанції представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав подану апеляційну скаргу в повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в ній та просить її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся відповідно до вимог закону. Причини неявки суду не повідомив, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за його відсутності, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обов'язковості виконання визначених договорами зобов'язань та встановлення факту невиконання відповідачами зобов'язань за договорами про надання кредитних коштів та договором поруки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є вірними, відповідають наявним в матеріалах справи доказам, ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 12.02.2008року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено рамкову угоду №SМЕRS00383, відповідно до умов якої між ними було укладено ряд договорів про надання кредитних коштів.

Відповідно до рамкової угоди між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання траншу №SМЕ006133 від 26.02.2008 року, у відповідності до якого позивач надав ОСОБА_4 кредит в розмірі 100000,00 доларів США, зі сплатою процентів 13,5% річних, на строк користування 60 місяців.

Відповідно до рамкової угоди між банком та позичальником було укладено договір про надання траншу №SМЕ0013382 від 27.05.2008 року, у відповідності до якого банк надав відповідачу кредит в сумі 55000,00 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 16% річних, на строк користування 60 місяців.

У відповідності до умов договорів, відповідач зобов'язався в порядку та на умовах договору повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договорами та додатками №1 до них - графіком погашення кредиту.

17.08.2012року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу №SМЕ0006133 від 26.02.2008 року, відповідно до якої встановлено розмір процентів за користування кредитом на рівні 0,01% річних та встановлено розмір щомісячного платежу в сумі 2200,00 доларів США.

17.08.2012року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу №SМЕ0013382 від 27.05.2008 року, відповідно до якої встановлено розмір процентів за користування кредитом на рівні 0,01% річних та встановлено розмір щомісячного платежу в сумі 700,00 доларів США.

13.03.2009року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду до договору про надання траншу №SМЕ0006133 від 26.02.2008 року, відповідно до умов якої були змінені умови договору про надання траншу, а саме: змінено п.п. 5.1 договору про надання траншу в частині підстав для виникнення у банка права на дострокове стягнення заборгованості; змінено п.п. 5.6 договору про надання траншу в частині встановлення п'ятиденного строку для дострокового повернення кредиту у разі направлення відповідної письмової вимоги; втратив чинність п.п. 5.8.1 договору про надання траншів; змінено п.п. 5.6 договору в частині надання банку права надавати в Єдину інформаційну систему «Реєстр позичальників» чи в інші системи інформацію про позичальника; змінено п.п. 5.9 в частині надання згоди позичальником на обробку, збір та зберігання інформації стосовно нього банку; змінено п.п. 5.10 в частині додавання переліку істотних порушень договору про надання траншу, наслідком яких є виникнення у банка права вимагати дострокового повернення кредитних коштів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4, які випливають з рамкової угоди №SМЕRS00383 від 12.02.2008 року, між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки №SМЕRS00383/2 від 12.02.2008 року, відповідно до умов якого ОСОБА_2 на добровільних засадах взяла на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_4

У випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель і позичальник несуть солідарну відповідальність перед кредитором у повному обсязі зобов'язань, передбачених кредитним договором.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ПАТ «Альфа Банк» повністю виконав свої зобов'язання перед ОСОБА_4 за рамковою угодою №SМЕRS00383 від 12.02.2008 року, договором про надання траншу №SМЕ0006133 від 26.02.2008 року договором про надання траншу №SМЕ0013382 від 27.05.2008 року. Однак, взяті на себе зобов'язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами в передбачені договорами строки ОСОБА_4 не виконав, а тому утворилася заборгованість, яку банк просив стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Судова колегія вважає, що задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку стягнувши заборгованість з відповідачів в солідарному порядку, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.553, ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, судом встановлено, що позивач виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі, а відповідач ОСОБА_4 всупереч умовам кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредитам та нарахованим процентам, чим порушив взяті на себе договірні зобов'язання. Тому не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, п. 2.1 договору поруки №SМЕRS00383/2 від 12.02.2008 року визначено, що ОСОБА_2 несе солідарну відповідальність з ОСОБА_4 перед позивачем за виконання останнім умов рамкової угоди.

Твердження ОСОБА_2 у апеляційній скарзі щодо недійсності договору поруки №SМЕRS00383/2 від 12.02.2008 року через відсутність у ОСОБА_7 відповідних повноважень від банку на укладання такого договору, відсутність відомостей відносно довіреності, на підставі якої представник банку діяв при укладанні договору, а підпис скріплено печаткою, яка не має юридичної сили, не знайшли свого підтвердження як у суді першої інстанції так і у суді апеляційної інстанції, оскільки є надуманими та необґрунтованими, виходячи з наступного.

Згідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні бо є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, врахувавши те, що 12.02.2008 року між ЗАТ «Альфа Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_2 були укладені договір поруки та 27.05.2008 року і 13.03.2009 року додаткові угоди до нього, суд вірно вважав, що сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даних договорів. Підписанням вказаних договорів поручитель ОСОБА_2 свідчила, що вона до підписання цих договорів ознайомилась з усіма умовами, на яких ПАТ «Альфа Банк» здійснює кредитування фізичних осіб та забезпечення їх повернення, та свідомо обрала умови, викладені в цих договорах.

При цьому колегія судді враховує, що ні ОСОБА_2, ні її представник як з окремими так із зустрічними вимогами щодо визнання договору поруки недійсним до суду не зверталися, у судовому порядку такий договір недійсним не визнано. Зазначене підтверджується матеріалами справи.

Посилання ОСОБА_2 на ту обставину, що справа підлягає закриттю та залишенню без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст. 205, п. 6 ч.1 ст. 207 ЦПК України відхиляються колегією суддів як безпідставні, оскільки спростовуються наявною у матеріалах справи обґрунтованою ухвалою від 18.02.2016 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про закриття провадження у справі та залишення позовної заяви ПАТ «Альфа Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості без розгляду.

Так, наполягаючи на закритті провадження у справі та залишення позову без розгляду (в цій частині вимоги позивача є взаємовиключними) ОСОБА_2 та її представник помилково вважають даний спір розглянутим посилаючись на наявність рішення третейського суду, яке набрало законної сили. Так постановою Верховного Суду України у справі №6-831 цс 15 скасовано рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський Фінансовий Союз» від 20.08.2009 р. у справі №2560. Скасовуючи рішення третейського суду Верховний Суд України вказав на те, що дана справа не підвідомча третейському суду. ВСУ вказав на те, що наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунків за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Отже, враховуючи позицію Верховного суду України, висловлену під час розгляду спору про стягнення заборгованості за кредитним договором між тими самими сторонами та з аналогічним предметом позову, колегія вважає безпідставними і доводи апеляційної скарги про передачу спору між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_8 на розгляд третейському суду. Крім того, оскільки дана справа не підвідомча третейському суду, позов не може бути залишеним без розгляду на підставі п.6 ч.1 ст.206 ЦПК України, не дивлячись на те, що кредитні договори містять третейське застереження.

Хибними є також доводи ОСОБА_2 щодо необхідності застосування судом позовної даності, оскільки вони повністю спростовуються висновками суду першої інстанції та наявними у матеріалах доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що строк позовної давності по договору про надання траншу №SМЕ0006133 від 26.02.2008 року був перерваний боржниками, шляхом здійснення погашення заборгованості по тілу кредиту - 25.02.2013 року та по відсоткам - 26.12.2013 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 49, 53).

А відтак, строк позовної давності по договору про надання траншу №SМЕ0013382 від 27.05.2008 року був перерваний боржниками, шляхом здійснення погашення заборгованості по тілу кредиту - 31.07.2014 року та по відсоткам -25.05.2013 року, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 88, 94).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи до третейського суду з вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором банк звернувся ще у 2009 році і рішенням постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» від 20.08.2009 р. у справі №2560 було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість. І тільки 21.10.2015 року ВСУ постановою скасував зазначене рішення третейського суду. А тому, позовна давність має відраховуватись саме з зазначеної дати - 21.10.2015 року. Банк звернувся до суду 29.10.2015 року (а.с. 109-110 т.1). Отже, доводи ОСОБА_2 та її представника в частині застосування строку позовної давності є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону, оскільки строк звернення до суду (позовна давність) банком не пропущений.

Судова колегія не вбачає підстав для скасування заходів забезпечення позову, встановлених ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 06.11.2015 року, оскільки спір вирішено на користь позивача та скасування забезпечення може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Як вбачається із матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги були предметом розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 18 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: