У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області у складі :головуючого судді - Ковальчук Н.М.,

суддів - Боймиструка С.В., Рожина Ю.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.,

з участю представника ВДВС - Черухи В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії/бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції з виконання судового наказу, визнання незаконною постанови державного виконавця,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 16 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні вказаної скарги. Вирішено питання про судові витрати.

Вважаючи ухвалу суду незаконною, необґрунтованою, такою, що постановлена поза межами заявлених вимог, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що 22.06.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Рівненського РУЮ Довгополюк В.В. на підставі п.3 ч. 1 ст. 47 та ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві. Заперечує правомірність посилання на п. 3 ч.1 ст. 47 зазначеного Закону, оскільки дана норма передбачає застосування у випадку подачі відмови залишити за собою майно боржника, та стверджує, що ним до державного виконавця не подавалось такої відмови ні в усній, ні в письмовій формі. Вказує, що судом не досліджувалась наявність чи відчутність у боржника іншого майна, на яке може бути звернуто стягнення, чи проводилися державним виконавцем дії щодо перевірки, розшуку майна боржника. Звертає увагу, що всупереч вимогам цього Закону, копія постанови про повернення виконавчого документа направлена стягувану не у триденний строк, а майже через шість місяців з дня її винесення: протягом періоду з 22.06.2015 року по 22.12.2015 року виконавче провадження згідно ЄДРВП завершене, дії по виконанню не проводились, однак виконавчий документ перебував у провадженні державного виконавця. Вказує, що при винесенні оскаржуваної постанови державний виконавець керувався ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює дії державного виконавця, що необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження, та встановлює, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином ст.51 Закону визначає можливість відновлення виконавчого провадження у разі, якщо постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною. Покликаючись на очевидність зловживання державним виконавцем процесуальними правами та невиконання ним своїх обов'язків просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, котрою задовольнити скаргу на дії державного виконавця відділу ДВС Рівненського МУЮ.

___________________________________________________________________________________________________________

Справа № 570/5004/15-ц Головуючий у І інстанції - Красовський О.О.

Провадження № 22-ц 787/883/2015 Доповідач - Ковальчук Н.М.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог частини 3 вказаної статті, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно зі ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що державним виконавцем були здійснені всі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення суду, а також врахував, що скаржником не було наведено доказів на підтвердження доводів, наведених у скарзі.

Проте з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із наступних міркувань.

Судом встановлено, що у відділі державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції на виконанні перебувало зведене виконавче провадження № 29302805 від 07.02.2010 р. щодо стягнення заборгованості з ЗАТ «Свинокомплекс «Зоря» на користь держави, фізичних та юридичних осіб, яке об'єднувало 21 виконавчий документ на загальну суму заборгованості 213 790 грн. 85 коп.

До складу зведеного виконавчого провадження входив судовий наказ № 2-н-287, що був виданий 23.09.2009 року за заявою ОСОБА_2 про стягнення з ЗАТ «Свинокомплекс «Зоря» на користь ОСОБА_2 заборгованості по заробітній платі в сумі 113 900 грн..

Виконавчий документ надійшов до виконання 22 жовтня 2009 року.

26.10.2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (НОМЕР_1) відповідно до вимог ст. ст.3, 18, 24 Закону України «Про виконавче провадження».

У відповідності до вимог до ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» 17.10.2011 р. державним виконавцем приєднано виконавче провадження НОМЕР_1 до зведеного.

В ході виконання зведеного виконавчого провадження державним виконавцем 23.09.2009 року було описане та арештоване майно боржника в кількості 41 позиція, а також накладено арешт на майно боржника, про що свідчать відповідні обтяження, датовані 23.12.2009 р. у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

В період з 2010 по 2015 рік описане та арештоване майно боржника неодноразово після проведеної оцінки передавалось на реалізацію.

За вимогами ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна.

26 травня 2010 року стягувачу ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу було передано нереалізоване на аукціоні майно, а саме: трактор колісний ЮМЗ - 6 (1993 р. в.) на суму 26 177 грн. За час перебування на виконанні виконавчого документа заявнику перераховано в рахунок погашення заборгованості 58 040 грн. 57 коп., а всього стягнуто в ході проведення виконавчих дій 84 217 грн. 43 коп. Залишок боргу станом на 22.06.2015 року - на момент винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві - становить 29 682 грн. 22 коп..

28.05.2015 р. відповідно до вимог п. 6, 7 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_2 та іншим стягувачам за зведеним виконавчим провадженням було запропоновано залишити нереалізоване з електронних торгів майно в кількості 6 одиниць.

Відмовляючи у задоволенні скарги на дії державного виконавця, суд першої інстанції, зокрема, взяв до уваги, що ОСОБА_2 у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, а тому у зв'язку з відсутністю в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу.

Такі висновки суду спростовуються обставинами справи.

Звертаючись до суду з скаргою, ОСОБА_2 зазначив, що не отримував пропозиції ВДВС від 28 травня 2015 року про можливість залишити за собою не продане майно в рахунок погашення заборгованості, а отже, і не направляв державному виконавцю письмової згоди на таку пропозицію.

Такі доводи скарги виконавчою службою не спростовані жодним доказом.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що про повернення стягувачу виконавчого документа державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення.

Як вбачається з постанови про повернення виконавчого документа від 26.06.2015р., підставою для повернення виконавчого документа є: «28.05.2015 р. Державним виконавцем скеровано лист на адресу стягувачів з пропозицією залишити непродане майно в рахунок погашення заборгованості, проте до відділу не надходили клопотання стягувачів про бажання залишити непродане майно за собою (п.3 ч.1 ст.4 7 Закону).»

В матеріалах справи відсутні докази надання скаржником відмови у залишенні за собою майна боржника у відповідності до вимог статті 12 Закону, як відсутні і докази розгляду такої заяви державним виконавцем.

З огляду на викладені обставини, висновок місцевого суду щодо правомірності постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 22 червня 2015 року № ВП 15472935 є незаконним, оскільки оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Обгрунтованими є доводи апеляційної скарги про незаконність бездіяльності державного виконавця, яка виразилась у не направленні ОСОБА_2 в трьохденний строк постанови № ВП 15472935 від 22 червня 2015 року про повернення виконавчого документа стягувачеві та виконавчого листа.

Так, постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.06.2015 року № ВП 15472935 направлена заявнику згідно супровідного листа 22.06.2015 року за № 5402. Проте вказане суперечить дійсності, оскільки за результатами пошуку відстеження пересилання поштових відправлень ( реєстр сервісу «Укрпошти») постанова від 22.06.2015 року ВП 15472935 була направлена 11 грудня 2015 року.

Отже, має місце направлення кореспонденції майже через шість місяців з дня винесення постанови про повернення виконавчого документа, що грубо порушує положення Закону України «Про виконавче провадження».

Статтею 31 цього Закону встановлено правила надсилання документів виконавчого провадження. Так, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що про повернення стягувачу виконавчого документа державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином державним виконавцем порушено строки направлення виконавчого документа стягувачу, та постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 22.06.2015 року №ВП 15472935. Протягом зазначеного періоду державним виконавцем не виконувався судовий наказ, не вживалися заходи примусового характеру, не проводилися передбачені законом виконавчі дії, що свідчить про його протиправну бездіяльність.

Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів з примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В скарзі ОСОБА_2 просив визнати незаконними дії державного виконавця по винесенню вищезазначеної постанови.

На думку колегії суддів, в разі встановлення в ході розгляду скарги невідповідності оскаржуваної постанови вимогам закону та скасування цієї постанови, суд відновлює порушені права скаржника. Визнання незаконною постанови та її скасування охоплює визнання незаконності дій державного виконавця щодо винесення цієї постанови.

За правилами п. 2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду від 16 лютого 2016 року скасувати.

Скаргу ОСОБА_2 на дії/бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції з виконання судового наказу, визнання незаконною постанови задовольнити.

Визнати незаконною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції Довгополюк В.В. від 22 червня 2015 року № ВП 15472935 про повернення виконавчого документа стягувачеві та скасувати дану постанову.

Визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції Довгополюк В.В. з виконання судового наказу Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2009 року щодо не направлення ОСОБА_2 постанови від 22 червня 2015 року № ВП 15472935 про повернення виконавчого документа стягувачеві та щодо не повернення виконавчого документа № 2-н-287/09 ОСОБА_2 в трьохденний строк з дня винесення постанови.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н.М.

Судді: підпис Боймиструк С.В.

підпис Рожин Ю.М.

Згідно:суддя-доповідач Ковальчук Н.М.