Номер провадження: 22-ц/785/5871/16
Головуючий у першій інстанції Маслеников О. А.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

суддів Сегеди С.М.

Кононенко Н.А.

при секретарі Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 (в інтересах ОСОБА_4) до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року,

встановила:

29 березня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області (в інтересах ОСОБА_4.) з позовом до ОСОБА_5 (у подальшому уточненним) про стягнення боргу за договором позики в сумі 186 142,72 гривень.

В судовому засіданні:

- представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та на їх обґрунтування пояснив, що 15 березня 2015 року позивач ОСОБА_4 передала ОСОБА_5 5 000 доларів США зі строком повернення суми позики до 15 березня 2016 року без сплати відсотків за користування позикою.

У встановлений договором позики строк відповідач суму позики не повернула, уникала зустрічей з позивачем та не має наміру повертати борг. На даний час, відповідно до умов договору позики, відповідач повинна повернути їй суму позики та 0,5% неустойки у вигляді пені за кожен день прострочення (0,5 від 5 000 доларів США складає 25 доларів США), тобто станом на день проведення судового засідання 21 червня 2016 року відповідач повинна повернути позивач 7 450 доларів США (5 000 доларів боргу та 2450 доларів пені за 98 днів прострочення), що в перерахунку на національну валюту України (гривню) складає 186 142,72 гривень.

Представник позивача просив суд стягнути з відповідача на користь позивача 186 142,72 гривень боргу та судові витрати по справі;

- відповідач ОСОБА_5 підтвердила факт написання нею відповідної розписки, проте пояснила, що вона написана у 2015 році та під впливом погроз з боку позивача, а гроші в позивача брав її чоловік ще у 2011 році.

4 роки тому він помер і на протязі 4 років відповідач передавала позивачу в рахунок погашення боргу по 150 доларів щомісячно проте жодного документу на підтвердження повернення позики частинами вона від позивача не вимагала.

З цього року відповідач перестала повертати гроші позивачу в зв'язку з відсутністю коштів. Будь-яких розписок чи інших документів на підтвердження повернення частинами суми позики, від позивача вона спочатку не вимагала, а коли попросила про це, позивач їй відмовила. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована в АДРЕСА_2, мешкає в АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, що зареєстрована та мешкає в АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2, - борг за договором позики в розмірі 5 000 доларів США та 2 450 доларів США неустойки в зв'язку з несвоєчасним виконанням зобов'язання з повернення позики, що за офіційним курсом Національного банку України на дату ухвалення рішення суду становить 185 571,20 гривень, а також 1856 гривень судового збору; всього 187 427,20 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення Кілійського районного суду Одеської області скасувати повністю, посилаючись на те, що судом порушені норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з вимогами ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Задовольняючи вищевказані позовні вимоги, суд першої інстанції, на підставі матеріалів даної справи, ст.ст. 11, 16, 49, 192, 202, 524, 533, 545, 547, 548, 550, 551, 1047, 1049 ЦК України, правильно виходив з наступного.

Як вбачається зі оригіналу розписки, копія якої містяться в матеріалах справи /а.с. 05/, ОСОБА_5, отримала 15 березня 2015 року від ОСОБА_4, грошову суму в розмірі 5 000 $(п'ять тис. дол.)

Зазначену вище грошову суму вона отримала в борг. Зобов'язалась повернути протягом року.

У випадку прострочення повернення наданої суми боргу зобов'язалась сплатити неустойку у вигляді пені в розмірі 0,5 % від суми за кожен день прострочення.

В розписці зазначено, що вона написана власноручно ОСОБА_5 з повним розумінням всіх правових наслідків. Відповідач підтвердила факт написання нею вказаної розписки та пояснила, що в розписці мова йшла саме про долари США.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Предметом договору позики у даній справі є іноземна валюта.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що розписка, була надана представником позивача на підтвердження заявлених позовних вимог та відповідно до наведених положень законодавства, зокрема, які регулюють відносини позики, підтверджує як укладення договору позики, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Таким чином у відповідача виникло зобов'язання з повернення позики позивачу у встановлений у відповідній розписці строк, тобто до 15 березня 2016 року, що ним не виконано.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов'язання, стимулювати боржника до належної поведінки.

Укладеним між сторонами договором позики було передбачено подення щодо забезпечення виконання зобов'язання неустойкою у вигляді пені.

Районний суд дійшов до обгрунтованого висновку, що позивач має право на отримання пені у вигляді неустойки обчисленої у відповідному розмірі, що передбачений договором позики.

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути загалом 7450 доларів США за відповідним договором позики.

При цьому, грошова сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день ухвалення рішення, а не на день звернення представника позивача з уточненими позовними вимогами, а саме: 7450 доларів США 2490.8886/100 = 185 571,20 гривень.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що відповідач не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити. Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 21 червня 2016 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 (в інтересах ОСОБА_4) до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до касаційного суду України.

Судді апеляційного суду

Одеської області С.П. Гайворонський

С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко