Справа № 362/66/15-ц Головуючий у І інстанції Медведєв К. В.
Провадження № 22-ц/780/2494/16 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 51 11.05.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

11 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: Ігнатченко Н.В.,

суддів: Кулішенка Ю.М., Поліщука М.А.,

за участю секретаря: Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Васильківська районна державна адміністрація Київської області про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтування якого зазначила, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після народження відповідач сина покинув і вона фактично виховує його сама, проживаючи з батьками. При цьому вихованням дитини відповідач не займається, навчанням та станом здоров'я не цікавився, не спілкується з ним на протязі тривалого часу, не бажає матеріально підтримувати та ухиляється від сплати аліментів на дитину у визначеному розмірі, навіть після рішень судів у справах про оспорювання батьківства. Позивач вказала, що за результатом розгляду її заяви комісією з питань захисту прав дитини при Васильківській РДА було складено висновок від 14 жовтня 2014 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Враховуючи, що зазначені обставини в сукупності негативно впливають на нормальний розвиток та виховання дитини, позивач просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4

Заочним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2016 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач, через представника за довіреністю ОСОБА_5, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач з підстав необґрунтованості наведених доводів, просила її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід часткового задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не піклується про її духовний та фізичний розвиток, а тому має бути позбавлений батьківських прав.

Проте колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновками суду з огляду на наступне.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 9 листопада 2001 року по 26 вересня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до висновків судово-медичних експертиз № 67/05-і та № 12-283, які проводилися в рамках справи щодо оспорювання батьківства та стягнення аліментів, відповідач визнаний біологічним батьком ОСОБА_4

Згідно із довідкою Васильківської загальноосвітньої школи 1-3 ступенів № 9 від 16 грудня 2014 року № 244, ОСОБА_2, який є батьком учня 7-Б класу ОСОБА_4., за період навчання дитини з 1-го по 7-й клас жодного разу не з'являвся у школу, батьківські збори не відвідував, навчанням та вихованням сина на цікавився.

Згідно довідки КП Васильківської районної ради «Васильківського районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 15 грудня 2014 року, відповідач в період з народження і по даний час в дитячу поліклініку з дитиною ОСОБА_4 не звертався.

Згідно довідки - розрахунку заборгованості по аліментам, виданої старшим державним виконавцем ВДВС Васильківського МРУЮ від 26 червня 2014 року, заборгованість по сплаті аліментів ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за період з 1 лютого 2006 року по 26 червня 2014 року складає 5 197,89 грн., водночас сплачено аліментів - 35 078,60 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проживає в будинку з усіма зручностями по АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_4 За місцем проживання вона характеризується з виключно позитивної сторони як така, що самостійно виховує малолітню дитину. Батько дитини за місцем проживання сина не відвідував, не цікавився його долею та духовним й фізичним розвитком, що також підтверджується пояснення свідків, які допитані в суді першої інстанції.

Встановлено, що комісією з питань захисту прав дитини при Васильківській РДА вивчено питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та складено висновок від 14 жовтня 2014 року за № 2320/6-23. На час розгляду цього питання з'ясувалось, що відповідач вихованням сина не займався, навчанням, здоров'ям дитини не цікавився, не проявляв до нього батьківської турботи, а також не допомагав матеріально, що свідчить про порушення вимог ч. 2 ст. 164 СК України. З урахуванням зазначеного комісія прийшла до висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав щодо малолітнього сина.

Таким чином, встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку до виконання батьківських обов'язків щодо малолітньої дитини.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Разом з тим, пунктом 15 указаної постанови Пленуму судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками.

У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Відповідно до ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України вказані роз'яснення та вимоги закону не врахував, відхиляючи клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, не з'ясував думку відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов'язків, його особу та подальші наміри стосовно виховання дитини, а також позицію малолітнього ОСОБА_4 з приводу його ставлення до батька та бажання до спілкування, що призвело до порушень норм матеріального та процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що хоча відповідач як батько і не бере участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, вихованні тощо, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов'язки.

З цих же підстав колегія суддів не погоджується з висновком комісії з питань захисту прав дитини при Васильківській РДА про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК України), вважає, що такий висновок не є достатньо обґрунтованим.

Поруч з цим, судова колегія вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини і покласти на Васильківську РДА контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов'язків.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Васильківська районна державна адміністрація Київської області про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання свого малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покласти на Васильківську районну державну адміністрацію Київської області контроль за виконанням батьківських обов'язків ОСОБА_2 стосовно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішеннянабирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

М.А. Поліщук