Справа № 464/4741/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/4120/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року та на додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

встановила:

Оскарженим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 суму розрахункових при звільненні в розмірі 6126 (шість тисяч сто двадцять шість) грн. 32 коп. та середній заробіток за весь час затримки за період з 03.01.2014 по 22.01.2016 в розмірі 28 215 (двадцять вісім тисяч двісті п'ятнадцять) грн.

Вирішено питання судових витрат.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року доповнено резолютивну частину рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Вказано, що рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення суду та додаткове рішення суду оскаржила ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є частково незаконним в частині стягнення 28 215 грн. середньомісячного заробітку за весь час затримки виплати належних ОСОБА_2 розрахункових сум. Вказує, що вимога про стягнення середньомісячного заробітку за час затримки могла бути задоволена у тому випадку, якщо заробітна плата не була виплачена з вини власника. Наявні в матеріалах справи акти від 27.12.2013 року та від 02.01.2014 року, а також копія квитанції №16308 свідчать про те, що вини власника у невиплаті розрахункових коштів немає. Вважає безпідставним покликання суду про те, що ОСОБА_5 могла перерахувати належні позивачу суми грошовим переказом за місцем проживання, а не депонувати на рахунок. Зазначає, що жодних порушень чинного законодавства з боку приватного підприємця ОСОБА_5 не було вчинено, що підтверджується наявною в матеріалах справи постановою про закриття кримінального провадження від 13 жовтня 2014 року.

Просить рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та ухвали нове, яким в позові відмовити.

Також апелянт просить скасувати додаткове рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 квітня 2016 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 22 січня 2008 року позивач прийнятий на роботу охоронця майданчику для паркування транспортних засобів. Це вбачається з копії трудового договору, який зареєстрований 22.01.2008 у Львівському міському центрі зайнятості.

З копії наказу ФОП ОСОБА_5 №8 від 31.10.2013 вбачається, що у зв'язку з припиненням діяльності КВЕД 52.21, згідно з п.1 ст.40 КЗпПП про скорочення робочого місця, ОСОБА_2 повідомлено за два місяці до кінця дії договору.

Встановлено, що трудовий договір між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 02.01.2014 у зв'язку із скороченням чисельності (ст.40 п.1 КЗпП України), договір знятий з реєстрації 09.02.2014.

Крім того встановлено, що заборгованість по заробітній платі складається із заробітної плати за грудень 2013 року - 1218 грн., нарахованої компенсації за 143 к.д. невикористаних відпусток - 5572,71 грн., нарахованої вихідної допомоги - 1182,50 грн., нарахованої заробітної плати за 2 січня 2014 року - 58 грн., загальною сумою нарахованих розрахункових коштів - 8031,21 грн., з врахуванням утримань із заробітної плати податків та ЄСВ на загальну суму 1405,87 грн. та за мінусом авансу за грудень 2013 року на суму 499,02 грн. Тобто, при звільненні ОСОБА_2 належать до виплати на руки кошти в розмірі 6126,32 грн. Вказана сума не оспорюється відповідачем.

Задовольняючи даний позов районний суд виходив з того, що позивачу при звільненні не виплачені кошти в розмірі 6126,32 грн., а тому слід стягнути дану суму з відповідача в користь позивача як заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога при звільненні працівника.

В цій частині рішення суду не оскаржується.

Судом також встановлено, що позивачу не виплачені належні при звільненні суми, і ця невиплата саме з вини відповідача. Отже, наявні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для покладення на відповідача відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні та стягнення на користь позивача його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд керувався Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (з наступними змінами і доповненнями).

Виходячи із заробітної плати позивача у листопаді 2013 р. - 1 147 грн., в грудні 2013 р. - 1 2018 грн. (1147 грн. + 12018 грн.) при 43 робочих дні, середньоденна заробітна плата становить 55 грн. (2 365 грн. : 43). З урахуванням положень ст.ст.67,73 КЗпП України 513 робочих днів (з 03 січня 2014 р. по 22 січня 2016 р.) розмір середнього заробітку за час затримки складає 28 2015 грн. (55 грн. х 513).

Відтак суд дійшов до висновку, що дана сума підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

З такими висновками суду судова колегія погоджується з врахуванням наступного.

Згідно з ч. 1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, передбачений ст.117 КЗпП України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Вказаною вище нормою закону чітко регулюється та визначається, що підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, лише за умови, що невиплати належних звільненому працівникові сум у строки мали місце з вини власника або уповноваженого ним органу. Обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Встановлено, що позивачу не виплачені належні при звільненні суми з вини відповідача.

Посилання апелянта на те, що жодної її вини у не виплаті відповідачу коштів немає, колегія суддів не приймає до уваги з врахуванням наступного.

Хоча складено акти від 27.12.2013 року та від 02.01.2014 року про те, що відповідач відмовився від отримання коштів при звільненні, однак на той час виник спір щодо вказаної суми, тому кошти 03.01.2014 були депоновані відповідачем на її рахунок в ПАТ «ВіЕсБанк».

Відповідач запропонувала ОСОБА_2 прийти в фонд зайнятості 9.01.2014 року для зняття з реєстрації трудового договору, про що йому надіслано повідомлення (а.с.49).

При цьому в повідомленні зазначено, що робочий день 02.01.2014 року перенесено на 9.01.2014 року.

Як ствердив позивач 9.01.2014 року в приміщенні фонду зайнятості відповідач йому не пропонувала отримати коштив сумі 6126,32 грн., хоча він про це її просив, а тому судова колегія прийшла до висновку, що саме з вини ОСОБА_5 позивач не отримав вказані кошти.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 30.05.2014 року звернувся із заявою про перерахунок коштів в сумі 6126,32 грн., належних йому при звільненні на його особистий рахунок у АТ «Дельта Банк» (а.с.14,15).

Однак дана вимога відповідачем не була виконана.

Хоча в засіданні судової колегії представник відповідач ОСОБА_4 пояснила, що ОСОБА_5 не отримувала дану заяву від ОСОБА_2, однак останній представив оригінал рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення щодо його отримання, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.16).

В послідуючому, як пояснила відповідач, вона дані кошти в сумі 6216,32 грн. в кінці березня заплатила в міський бюджет за паркування транспортних засобів у січні, лютому, березні 2014 року, що підтверджується запереченнями на позовну заяву (а.с.39)

Отже як на час звернення до суду, так і на час розгляду справи кошти в сумі 6216,32 грн. не були виплачені позивачу та були відсутні на рахунку на який спочатку депонувала їх відповідач, а тому він їх не міг отримати.

До того ж суд вказав, що ці грошові кошти могли бути відправлені на адресу позивача в тому числі і поштовим переказом, що відповідач не вчинила.

Таким чином висновки суду достатньо мотивовані і підстверджені доказами, що досліджені судом.

Судова колегія враховує і те, що саму суму розрахунку середнього заробітку за весь час затримки апелянт не оспорює.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому доходить висновку, що підстави для його скасування відсутні й апеляційну скаргу на оскаржуване рішення слід залишити без задоволення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 квітня 2016 року та додаткове рішення цього ж суду від 27 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Богонюк М.Я.

Ванівський О.М.