У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю,

в с т а н о в и в:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 1987 року помер її батько, ОСОБА_5 Після його смерті залишилося спадкове майно у вигляді будинку АДРЕСА_1 та автомобілю марки «ВАЗ». Вона та її брат, ОСОБА_3, звернулися до нотаріальної контори в установлений законом строк за оформленням спадкових прав та 06 квітня 1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину на автомобіль в рівних частинах кожний. Їх сестра, ОСОБА_4, відмовилася від оформлення спадкових прав. 14 грудня 2013 року позивач звернулася до державної нотаріальної контори із заявою про отримання спадкових прав на домоволодіння, але їй було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадковий жилий будинок на ім'я померлого батька. Спірний жилий будинок належав її померлому батькові на підставі договору купівлі-продажу права на забудову від 27 травня 1948 року у ОСОБА_6 При цьому останньому на підставі договору про забудову від 29 березня 1946 року була виділена земельна ділянка розміром 720 кв. м під забудову жилого будинку. Позивач, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірного житлового будинку і господарських споруд, а на іншу Ѕ частину спірного житлового будинку позивач просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на підставі ст. 344 ЦК України, обґрунтовуючи позовні вимоги в даній частині позову тим, що вона з моменту прийняття спадщини відкрито, добросовісно, безперервно володіла спірним жилим будинком.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частину спірного житлового будинку і господарських споруд, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вірно виходив із того, що спірний житловий будинок та господарські споруди побудовані спадкодавцем не у відповідності до договору про забудування від 29 березня 1946 року, без відповідного дозволу, тобто самовільно. Відповідних дозвільних документів на побудову житлового будинку та господарських споруд у тому вигляді, в якому вони є на даний час, ні у спадкодавця, ні у позивача немає. Відсутні також дані про відповідність спірного житлового будинку і господарських споруд будівельно-технічним нормам. Спадкодавець ОСОБА_5 під час свого життя не набув в установленому законом порядку право власності на спірний житловий будинок та господарські споруди, які були побудовані не у відповідності з договором про забудову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірного житлового будинку і господарських споруд за набувальною давністю, суди виходили з того, що підстави задоволенні позову в цій частині, в розумінні ст. 344 ЦК України, відсутні, оскільки позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 у квітні 1988 року разом звернулися до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 та 06 квітня 1988 року отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль ВАЗ-2102, державний номерний знак НОМЕР_1 в рівних частинах кожний, відповідно відповідач є таким що прийняв спадщину, однак зазначена Ѕ частина домоволодіння фактично відповідачу не належить, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва та право власності належним чином на нього не зареєстровано.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги висновки судів не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, крім того, зводяться до оцінки доказів, їх належності та допустимості, проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Шоста Дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування та за набувальною давністю.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов