Справа № 367/3236/15-ц Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/896/16 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 46 09.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Лівінського С. В.

суддів: Данілова О.М.,

Суханової Є.М.

за участю секретаря судового засідання Говорун В.В.,

позивача ОСОБА_3, представник позивача ОСОБА_4, представника відповідачів ОСОБА_5,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа Публічне акціонерне товариство «Київоблгаз» про встановлення земельного сервітуту на право проходу та проїзду по земельній ділянці за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року позивач ОСОБА_3звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7, третя особа ПАТ «Київоблгаз» в якому просила встановити на необмежений термін та на безоплатній основі земельний сервітут на право проходу, проїзду на транспортному засобі, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій відносно всієї земельної ділянки площею 0, 0376 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить на праві власності ОСОБА_6 та всієї земельної ділянки площею 0, 0125 га кадастровий номер НОМЕР_2, яка належить на праві власності ОСОБА_7

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з урахуванням місця розташування вищевказаних земельних ділянок, доступ до належних ОСОБА_3 земельних ділянок площею 0, 003 га кадастровий номер НОМЕР_3 та земельної ділянки площею 0, 0364 га кадастровий номер НОМЕР_4 із АДРЕСА_1 можливий виключно через земельні ділянки відповідачів.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 року в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати ухвалити нове рішення про встановлення меж сервітуту та проїзду до її земельної ділянки.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідачі вважали її незаконною та необґрунтованою.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 401 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно із ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною 2 та 3 статті 403 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Згідно із ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується, таке 25 січня 2014 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_3 та ОСОБА_8 в рівних частинах земельну ділянку площею 0,0794 га (для ведення особистого селянського господарства) по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5, яку було виділено із земельної ділянки ОСОБА_6 загальною площею 0,2568 га (для ведення особистого селянського господарства).

Як видно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 від13 червня 2012 року виданого на ім'я ОСОБА_6 дана земельна ділянка по АДРЕСА_2 межує з землями Ірпінської міської ради, а саме з АДРЕСА_1.

За договором міни від 24 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, сторона-1 передала у власність сторони-2, а сторона-2 прийняла 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0194 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_7 в обмін на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,003 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3, а сторона-2 передала у власність сторони-1, а сторона-1 прийняла 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,003 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3 в обмін на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0194 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_7. В результаті чого вихід на АДРЕСА_1 залишився за ОСОБА_8

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що запропонований нею варіант встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для власників земельних ділянк ОСОБА_6 та ОСОБА_7

За змістом ст.ст. 401, 402, 404 ЦК України та ст. ст. 98, 99 ЗК України сервітут установлюється лише в разі, коли потреби власника нерухомості чи земельної ділянки не можуть бути задоволені іншим шляхом. Позивач ОСОБА_3 не довела, що до належної їй земельної ділянки можна дістатись виключно через належні відповідачам земельні ділянки. Позивач також не мотивувала, з яких підстав має бути встановлено саме безоплатний сервітут.

Колегія суддів погоджується з цими висновками районного суду за такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, всупереч твердженням апелянта, ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права, повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, та правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

Судді: О.М. Данілов,

Є.М. Суханова