АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 760/19770/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7110/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності, в якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ним право власної на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог, посилався на те, що 03.11.1990 сторони уклали шлюб. Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі з відповідачем, ними було набуто у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1.

Позивач зазначив, що шлюбний контракт між сторонами не укладався та домовленості про обмеження користування і розпорядження вищезазначеної квартири не було.

У зв'язку з тим, що відповідач перешкоджає користуватися квартирою, оскільки вважає її приватною власністю, позивач звернувся до суду із вказаними вимогами.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року позов задоволено повністю.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним заочним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповноту та неправильність встановлення обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просила заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції незаконно провів заочний розгляд справи, в результаті чого ухвалив однобічне рішення на користь позивача.

Так, у зв'язку із незабезпеченням повного та всебічного розгляду справи, суд був позбавлений можливості взяти докази, які беззаперечно вказують на те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача, а позивач до неї не має жодного відношення.

Так, як вказує відповідач, вони з позивачем не проживають разом з 1995 року, оскільки останній вступив в секту та в них в подальшому не склалися подружні відносини. Вони не розлучалися по проханню позивача, проте перебували у фіктивному шлюбі.

У 1996 році відповідачем було отримано у дар від свого батька 21 000 доларів США на придбання квартири, що підтверджується відповідним договором дарування. Інші 3 000 доларів США вона отримала в позику від свого знайомого, що підтверджується відповідною розпискою. Таким чином, спірна квартира була придбана нею за особисті матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 03.11.1990, про що зроблено запис № 1229. Цей факт встановлений на підставі свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_1 виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківської районної ради народних депутатів 03.11.1990 (а.с.4).

Від шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Міським палацом новонароджених м. Києва 03.01.1992 (а.с. 5).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 19.03.1999р., який на підставі статті 15 Закону «Про товарну біржу» від 10.12.1991 зареєстрований в Київській універсальній біржі за реєстраційним № Е5922/1307, ОСОБА_1. придбала квартиру АДРЕСА_2, яка складається з двох кімнат загальною площею 57,7 кв. м., у тому числі житловою площею 34,0 кв. м. (а.с. 6-7).

Відповідно до Інформаційної довідки з реєстру прав власності квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 35).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що оскільки спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, то вона є їх спільною сумісною власністю і при поділі частки сторін є рівними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки воно ухвалено з урахуванням усіх наявним доказів та з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального законодавства.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Апелянт не надав суду переконливих доказів, які б підтверджували незаконність суду першої інстанції та безпідставність позовних вимог позивача.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, насправді сторони не проживають разом з 1995 року, оскільки останній вступив в секту та в них в подальшому не склалися подружні відносини, а не розлучалися вони по проханню позивача та перебували у фіктивному шлюбі, виходячи з наступного.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вказані доводи апелянта не підтверджені жодним доказом та побудовані виключно на припущеннях апелянта, що унеможливлює колегії суддів в'язати їх до уваги.

Більш того, частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено колегією суддів та не заперечується сторонами по справі рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.05.2014р. шлюб між сторонами розірвано тільки 16.05.2014р.

Тобто спірна квартира придбавалася відповідачем в період діючого шлюбу між сторонами.

Жодних доказів на підтвердження фіктивності такого шлюбу апелянтом надано не було.

Суд першої інстанції правильно послався на норми законодавства, яке було чинним на момент придбання спірної квартири та вказав, що відповідно до статті 16 Закону «Про власність» та частини першої статті 22 КпШС України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Суд першої інстанції правильно встановив, що квартира АДРЕСА_2 була придбана відповідачем у 1999 році, тобто під час шлюбу сторін, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, при спільній сумісній власності розміри часток заздалегідь не визначені, хоч і припускається, що вони рівні, тому право кожного із співвласників однаково поширюється на все спільне майно. Вони мають рівні права володіння, користування та розпорядження ним. При цьому частки можуть бути визначені при виділі або поділі майна з додержанням принципу їх рівності, крім випадків, прямо передбачених законом.

Щодо доводів про те, що ОСОБА_1 придбала вказану квартиру за особисті кошти, які були їй подаровані батьком, колегія суддів прийшла до наступного.

Як вже було встановлено сторони перебували в шлюбі до 16.05.2014р.

Крім того, з оглянутої в судовому засіданні колегією суддів ухвали Апеляційного суду м. Києва від 30 березня 2016 року (справа №760/28290/13-ц, апеляційне провадження №22-ц/796/790/2016), вбачається, що сторони по справі проживають окремо, спільного господарства не ведуть з листопада 2013 року.

Відповідно до договору дарування, на який посилається апелянта та оригінал якого був оглянутий колегією суддів, грошові кошти були передані ОСОБА_1 24 вересня 1996 року, в той час як спірна квартира була придбана тільки 19 березня 1999 року.

Доказів того, що квартира була придбана за вказані особисті кошти ОСОБА_1, апелянтом надано не було.

З урахування того, що з моменту передачі в дар коштів пройшло майже три роки, під час яких сторони перебували у шлюбі, апелянтом не надано доказів збереження вказаних коштів у особистій приватній власності протягом цього часу, колегія суддів не може взяти до уваги вказаних доводів та покласти їх в основу судового рішення, оскільки воно не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та ухвалив правильне по суті рішення.

Враховуючи викладене, заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді