Справа № 201/6060/16-ц
Провадження № 2/201/1893/2016
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

07 жовтня 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого - судді Наумової О.С., при секретарі Ляховій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, в якому просив суд визнати за ним право часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за відповідачем право часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послався на те, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 16.12.1995 p., який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.10.2014р. Реєстрацію розірвання шлюбних відносин в Амур-Нижньодніпровському відділі РАЦС було здійснено 05.04.2016р. За час шлюбу сторонами по справі було нажито майно, яке згідно ст. 60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписи ст. 69 СК України надають дружині і чоловіку право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Між тим, відповідач вважає майно, придбане за час шлюбу, майже повністю своїм, спираючись на те, що їй належить принаймні 3/4 частки спільно нажитого майна.

Так, до складу майна, щодо поділу якого сторони не дійшли згоди, яке у зв'язку з цим підлягає поділу в судовому порядку, входить придбана на ім'я позивача 06.04.1998 р. квартира АДРЕСА_1, яка складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - уборна, 5 - кухня, 6, 7 - житлові кімнати, загальною площею - 43,1 м2, житловою - 27,4 м2, вартість якої за договором купівлі - продажу квартири від 06.04.1998 р., укладеним між позивачем та гр. ОСОБА_3 становить 7 400,00 грн., інвентаризаційна вартість - 7 491,86 грн.

Оскільки ніяких домовленостей або угод між сторонами стосовно часток у спільній сумісній власності не було, вклади кожного з подружжя у придбання майна рівний, а поліпшення, які не можна відокремити, відсутні, позивач вважає, що кожний з двох співвласників, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2, має право на 1/2 частини майна, що підлягають поділу.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України. Представник позивача надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернулась, а також не скористалась правом надання заперечень проти позову.

За ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 16 грудня 1995 року відділом запису актів цивільного стану Ялтинського міськвиконкому Республіки Крим було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що зроблено актовий запис № 788. При укладенні шлюбу дружина взяла прізвище чоловіка та стала ОСОБА_2

Від шлюбу подружжя мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9).

Відповідно до договору купівлі - продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, укладений 06 квітня 1998 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1726, ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_1 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Квартира складається з: 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - ванна, 4 - уборна, 5 - кухня, 6, 7 - житлові кімнати, житловою площею - 27,4 м2, загальною - 43,1 м2, приведена площа - 45,0 м2 в будинку А-9.

Ця квартира належала ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видане виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська 30 серпня 1993 року та зареєстроване Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 18п-88.

Згідно п. 2 договору, продаж цей вчинено за 4700 гривень, які ОСОБА_3 одержав повністю від ОСОБА_1 до підписання договору купівлі - продажу.

Інвентаризаційна оцінка складає 4791 гривень 86 копійок (п. 4 договору).

Право власності на придбану квартиру було зареєстровано за позивачем в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації, про що зроблена відповідна відмітка на договорі купівлі - продажу квартири.

13 жовтня 2014 року рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 201/12226/14-ц було розірвано шлюб, зареєстрований 16 грудня 1995 року відділом запису актів цивільного стану Ялтинського міськвиконкому Республіки Крим, актовий запис № 788, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Прізвище ОСОБА_2 було змінено на дошлюбне - на «ОСОБА_2».

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані Цивільним кодексом УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Кодексом про шлюб та сім'ю України, які діяли на час виникнення правовідносин, а також Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою «Прикінцеві положення Сімейного кодексу України» цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, суд, керуючись вимогами ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-1662цс15 від 04 листопада 2015 року, за яким відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Згідно матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем у 1998 році, тобто під час дії ЦК УРСР, Закону України «Про власність» та КпШС України.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ст. 22 Кодексом про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Виходячи з того, що квартира була придбана відповідачем в період перебування у зареєстрованому шлюбі та підтримання фактичних шлюбних відносин з позивачкою, така квартира на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу.

За ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Окрім того, суд вважає за доцільне та необхідне проаналізувати чинне на момент розгляду данної справи судом цивільне законодавство, яким визначено правовий режим майна, що було набуто подружжям під час шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За правилами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу - ч. 1 ст. 69 СК України.

За змістом ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

В п. 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, проаналізувавши норми законодавства, що були чинні на момент виникнення права власності на спірну квартиру, а також норми чинного на момент розгляду справи законодавства, суд дійшов висновку, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За викладеного, згідно наявних в матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку про можливість поділу квартири АДРЕСА_1, яка була набута позивачем під час перебування у шлюбі з відповідачем, є спільною сумісною власністю подружжя та має бути поділена між сторонами в рівних частках.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 26 квітня 2016 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 70 - 71, 74 СК України, ст. 365 ЦК України, ст. ст. 10, 31, 57 - 61, 88, 197, 128, 212 - 215, 223 - 233 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення часток у спільній сумісній власності, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право часткової власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені позивачем у розмірі 551,20 гривень.

Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.С. Наумова