Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Завгородньої І.М.,

ПоповичО.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька», третя особа - Відділ Держземагентства в Оржицькому районі Полтавської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, яким мотивувала тим, що за державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 01 червня 2002 року їй належить земельна ділянка площею 3, 25 га на території Селецької сільської ради Оржицького району Полтавської області. До 2013 року вона передавала земельну ділянку в оренду сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Селецька» (далі - СТОВ «Селецька»).

Орендар порушував строки й порядок виплати орендної плати, визначав її розмір на власний розсуд, щодо продовження дії договору оренди землі не попереджав. Разом з тим, у 2013 році вона дізналася про договір оренди вказаної земельної ділянки, укладений від її імені з СТОВ «Селецька» 25 липня 2013 року на строк 8 років, який вона не вчиняла (підпис у договорі від її імені несправжній).

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила визнати цей договір недійсним.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 27 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та СТОВ «Селецька». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмов у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 3, 25 га на території Селецької сільської ради Оржицького району Полтавської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 01 червня 2002 року.

За оспорюваним договором від 25 липня 2013 року вказана земельна ділянка передається в оренду СТОВ «Селецька» на 08 років із сплатою орендної плати у грошовому виразі розміром 2 444 грн або в натуральному - с/г продукцією до 30 грудня поточного року. Орендодавцем за договором виступає ОСОБА_3

Договір оренди землі зареєстровано у відділі Держагенства Оржицького району (а. с.4-5, 46).

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи № 772 від 30 вересня 2015 року, підпис від імені ОСОБА_3 у договорі оренди землі від 25 липня 2013 року та зразки підписів і почерку у документах групи №1 (надані в якості зразків підпису та почерку ОСОБА_3.) виконані різними особами.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

Відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 у позові зазначає, що належна їй земельна ділянка перебувала в оренді у СТОВ «Селецька» й до 2013 року. Позивач також стверджувала, що орендар недобросовісно виконував свої обов'язки щодо виплати орендної плати. Разом з тим, позивачем суду не надано належних і допустимих доказів того, що до або після закінчення строку дії попереднього договору оренди вона у встановленому порядку повідомляла орендаря про свою незгоду на поновлення договору оренди землі. Отримуючи грошові кошти і продукцію у рахунок орендної плати від орендаря за 2013, 2014 роки, ОСОБА_3 фактично погодилася на поновлення строку дії договору оренди, тобто своїми діями підтвердила волевиявлення на реалізацію укладеного правочину. Та обставина, що замість додаткової угоди до попереднього договору оренди був укладений новий договір, який зареєстрований у встановленому порядку, не може бути підставою для визнання його недійсним.

Із такими висновками погодитися не можна.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

Так, у частині першій статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини 2-5 цієї статті).

Так, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність наступних юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договору оренди.

Апеляційний суд у справі дійшов висновку про те, що відносини із оренди землі, які виникли між ОСОБА_3 та СТОВ «Селецька» до 2013 року, продовжено між сторонами на підставі ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі».

Разом з тим, договору, який апеляційний суд вважає поновленим у порядку ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», у матеріалах справи немає. Тобто, строк і умови попереднього договору оренди землі не встановлено.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Крім того, поновлення попереднього договору оренди у порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі», його розірвання або припинення з підстав недотримання орендарем умов наведеної норми не є предметом позову. ОСОБА_3 оспорює дійсність договору оренди землі 25 липня 2013 року за дефектом волі орендодавця.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню відповідно до ст. 338 ЦПК України із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3 в особі представника задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Т.П. Дербенцева

І.М. Завгородня

О.В. Попович

О.М. Ситнік