Провадження № 2/317/319/2016
Справа № 317/35/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Сакояна Д.І.

при секретарі Куманецькій Ю.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики,-

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики. У позові позивач зазначає, що між ним та відповідачем були укладені договори позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. За умовами цих договорів позивач надав відповідачу позику, а відповідач зобовязався повернути її у визначені договорами позики строки. Пунктом 5.1 всіх договорів позики передбачено, що по закінченню строку, вказаного в п. 4.1 договору, позичальник зобовязується протягом 3-х робочих днів повернути позику позикодавцю. У разі порушення терміну повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 5 % від не поверненої суми та пеню у розмірі 0,1 % за кожний день затримки від неповерненої суми (п. 5.3 укладених договорів позики). Також договорами позики передбачено, що за користування грошовими коштами позичальник сплачує позикодавцеві відсотки у розмірі 3 % за календарний місяць, відсотки сплачуються одночасно з поверненням всієї суми позики.

Позивач зазначає, що зобовязання за договорами позики виконав належним чином, а саме надав ОСОБА_2 позики у сумах, визначених договорами, а відповідач отримав їх, про що на зворотному боці договорів є його підписи. Проте ОСОБА_2 свої зобовязання за договорами позики не виконав, а саме не повернув надані йому грошові кошти. За договором позики від 07.10.2012 р. позикодавець надав позику у сумі 8600,00 доларів США, за договором позики від 01.12.2012 р. 19000,00 доларів США, за договором позики від 07.03.2013 р. 30000,00 доларів США, за договором позики від 11.03.2013 р. 20000,00 доларів США. Просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. на загальну суму 3884500,85 грн., з яких: сума основного боргу 1846880,00 грн.; 3% за користування грошовими коштами 1945276,85 грн.; штраф за порушення терміну повернення 92334,00 грн., а також судовий збір у розмірі 6090,00 грн.

24 лютого 2016 року через канцелярію до суду надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, мотивована зміною офіційного курсу долару США. Згідно даної заяви позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. на загальну суму 4514484,30 грн., з яких: сума основного боргу 2095976,00 грн.; 3% за користування грошовими коштами 2313709,50 грн.; штраф за порушення терміну повернення 104798,80 грн., а також судовий збір у розмірі 6890,00 грн.

21 квітня 2016 року позивач знову уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. на загальну суму 4337282,31 грн., з яких: сума основного боргу 1999584,00 грн.; 3% за користування грошовими коштами 2305949,19 грн.; штраф за порушення терміну повернення 12211,20 грн., пеня за порушення терміну повернення позики 19537,92 грн., а також судовий збір у розмірі 6890,00 грн.

У даній заяві позивач зазначив, що 06.11.2012 р. ОСОБА_2 отримав 1000,00 доларів США у рамках договору від 07.10.2012 р. на тих же умовах, на яких було надано 8600,00 доларів США. Таким чином, загальний розмір позики за договором від 07.10.2012 р. становить 9600,00 доларів США. Оскільки строк повернення позики, який зазначено в п. 4.1 договору вже сплинув на час отримання грошових коштів, то вважає, що строк повернення позики не встановлений, а тому виконання зобовязань має відбуватись відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України та ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Зазначає, що вимогою про повернення ОСОБА_2 позики є 30.12.2015 р. дата звернення до суду із позовом. Крім того, позивач здійснив новий розрахунок станом на 20.04.2016 р. у звязку зі зміною офіційного курсу долара США.

В судове засідання зявився позивач ОСОБА_1, який позовні вимоги з урахуванням заяви від 21.04.2016 р. підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, надавши при цьому пояснення, аналогічні тим, що викладені у позові. Просив винести судове рішення про стягнення заборгованості за курсом НБУ станом на день винесення судового рішення. Також зазначив, що відповідач дійсно сплатив йому відсотки до 31.12.2012 р. за договорами від 07.10.2012 р. та від 01.12.2012 р., про що свідчать відповідні написи на зворотах цих договорів.

Щодо розписок від 07.10.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. (а.с. 100-102), які долучені відповідачем до матеріалів справи зазначив, що вони не є невідємними частинами відповідних договорів, оскільки під час укладання договорів позики вони не складались, а про їх існування він дізнався лише у суді при розгляді даної справи.

В судове засідання зявились відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, які позовні вимоги не визнали в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні свою позицію обґрунтовував тим, що немає довідки НБУ щодо офіційного курсу долара США, тож розрахунок є необґрунтованим.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні зазначив, що за договором від 01.12.2012 р. зобовязання не виконав у повному обсязі. В грудні 2012 року повернув 9000,00 доларів США. Сплатив відсотки у розмірі 570,00 доларів США, про що свідчить напис на звороті договору. На теперішній час винен 10000,00 доларів США. За іншими трьома договорами вважає, що зобовязання виконав у повному обсязі, про що свідчать розписки від 07.10.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. (а.с. 100-102). Також зазначив, що за договором від 07.10.2012 р. продовжував користуватись грошима до січня 2013 року. Повернув кошти після 15 січня 2013 року. 1000,00 доларів США також отримував, повернув через 2 тижні, тобто в кінці листопада 2012 року. Сплатив відсотки до 31.12.2012 р., про що свідчать написи на звороті договору. В квітні 2013 року повернув 30000,00 доларів США. Документи при поверненні позики не складали. Щомісячно сплачував відсотки у сумі 900,00 доларів США. Суму у розмірі 20000,00 доларів США повернув в кінці 2013 року. Повертав у власному автомобілі, документів при поверненні не складали. Також сплатив відсотки 2200,00 доларів США.

Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Згідно п. 1.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р., укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позикодавець надає позичальнику позику у сумі, вказаній в розділі 2 цього договору, а позичальник зобовязується повернути її у визначений цим договором строк.

Пунктом 5.4 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. передбачено плату за користування позикою у розмірі 3% за календарний місяць, відсотки сплачуються одночасно з поверненням всієї суми позики.

Згідно п. 5.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р., укладених між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по закінченні строку, вказаного в п. 4.1 договору, позичальник зобовязується протягом трьох робочих днів повернути позику позикодавцю. Пунктом 5.2 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. визначено, що позика повертається готівкою.

Згідно п. 5.3 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. у разі порушення терміну повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця штраф у розмірі 5% від не поверненої суми та пеню у розмірі 0,1% за кожний день затримки він не поверненої суми.

Договори позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. набули чинності з моменту надання позики і діють до моменту остаточного виконання сторонами обовязків, що виникли на підставі договорів про що видаються відповідні розписки (п. 6.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р.).

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 07.10.2012 р. загальна сума позики складає 8600,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 07.10.2012 р. 31 жовтня 2012 року.

Крім того, 06.11.2012 р. ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 1000,00 доларів США на тих же умовах.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 01.12.2012 р. загальна сума позики складає 19000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 01.12.2012 р. 31 грудня 2012 року.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 07.03.2013 р. загальна сума позики складає 30000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 07.03.2013 р. 31 грудня 2013 року.

Відповідно до п. 2.1 договору позики від 11.03.2013 р. загальна сума позики складає 20000,00 доларів США. Строк повернення визначений у п. 4.1 договору позики від 11.03.2013 р. 31 травня 2013 року.

За приписами ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Сторонами не заперечуються ані факти укладання даних договорів, ані суми позик чи факти їх отримання позичальником від позикодавця.

В судовому засіданні позивач та відповідач визнали, що за договором позики від 07.10.2012 р. ОСОБА_2 сплатив відсотки ОСОБА_1 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 07.10.2012 р.

Крім того, в судовому засіданні позивач та відповідач визнали, що за договором позики від 01.12.2012 р. ОСОБА_2 сплатив відсотки ОСОБА_1 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 01.12.2012 р.

Зазначені обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, на підставі ч. 2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Системно дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не сплатив заборгованість за договорами позики. При цьому суд виходить з приписів ч.ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України та враховує, що відповідач не надав суду належних та допустимих доказів повної чи часткової сплати заборгованості, на власний розсуд розпорядившись своїми процесуальними правами.

Суд не приймає у якості доказів належного виконання відповідачем своїх зобовязань перед позивачем, факти наявності розписок від 07.10.2012 р., від 07.03.2013 р., від 11.03.2013 р. у відповідача, оскільки п. 6.1 договорів позики від 07.10.2012 р., 01.12.2012 р., 07.03.2013 р., 11.03.2013 р. встановлено, що остаточне виконання має бути підтверджено відповідними розписками, тобто розписки, виходячи зі змісту укладених договорів, мають складатись після повного виконання позичальником своїх зобовязань перед позикодавцем, а не при отриманні позики. При цьому підтвердження факту виконання зобовязань не ставиться в залежність від повернення розписки, що була підтвердженням факту надання самої позики. Крім того, суд враховує, що факти передання грошових коштів за договорами позики підтверджені відповідними написами на зворотах укладених договорів позики, а самі договори не містять жодних посилань на необхідність додержання саме такої процедури, на яку посилається відповідач. За таких обставин у суду немає підстав вважати, що надані відповідачем розписки від 07.10.2012 р., від 07.03.2013 р., від 11.03.2013 р. дійсно є невідємними частинами відповідних договорів, складались відповідачем саме при укладанні відповідних договорів позики, а лише їх наявність у відповідача є підтвердженням належного виконання позичальником своїх зобовязань перед позикодавцем. Також суд враховує, що вони носять односторонній характер, а їх зміст стосується лише суми позики, однак ніяк не стосується відсотків за користування коштами.

Таким чином, за договором позики від 07.10.2012 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 8600,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 07.10.2012 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає:

сума позики: 8600,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 216849,80 грн.;

відсотки за користування позикою з 07.10.2012 р. по 20.04.2016 р.: 10234,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 258051,27 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у заяві від 09.03.2016 р.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобовязаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вирішуючи питання щодо застосування трирічного строку позовної давності щодо основного зобовязання та відсотків, суд виходить з наступного.

Суд зауважує, що застосування строку позовної давності можливе лише у разі, коли існують правові підстави для задоволення позову і факт пропуску позовної давності є підставою для відмови у позові. У даному разі відповідач одночасно зазначає і про повне виконання зобовязань за даним договором позики, що де-юре слід розглядати як самостійну підставу для відмови у позові і про необхідність застосування строку позовної давності, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Оскільки відповідач у судовому засіданні визнав, що за договором від 07.10.2012 р. продовжував користуватись грошима до січня 2013 року, а позивач звернувся до суду 30.12.2015 р., тож факт звернення відбувся в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, в судовому засіданні відповідач визнав, що за договором позики від 07.10.2012 р. він сплатив відсотки ОСОБА_1 у визначеному договором розмірі до 31.12.2012 р. включно, про що свідчать відповідні записи позивача на звороті договору позики від 07.10.2012 р., а останній платіж вчинено 31.12.2012 р., і це також свідчить про додержання позивачем загального трирічного строку позовної давності.

Щодо договору позики від 01.12.2012 р. суд констатує, що датою повернення позики та відсотків є 31.12.2012 р., позивач до суду звернувся 30.12.2015 р., а тому позивачем не пропущено встановлений ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності.

Щодо 1000,00 доларів США, які відповідач отримав від позивача 06.11.2012 р. на тих же умовах, що встановлені договором позики від 07.10.2012 р., суд виходить з наступного.

Як встановлено п. 4.1 договору позики від 07.10.2012 р., строк повернення позики 31 жовтня 2012 року. На час передачі грошових коштів у сумі 1000,00 доларів США 06.11.2012 р. строк повернення позики у сумі 8600,00 доларів США за цим договором вже сплинув.

За приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Судом встановлено, що сторонами не встановлено строк виконання даного зобовязання, а відтак воно має бути виконано протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це.

Вимога про виконання даного зобовязання позивачем предявлена шляхом звернення до суду з відповідними вимогами 21.04.2016 р., коли в судовому засіданні позивач надав суду уточнений позов в якому вперше висунув вимоги щодо необхідності сплати відповідних сум. Тож саме з цієї дати слід відраховувати тридцятиденний строк, встановлений ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Наразі строк виконання даного зобовязання ще не настав, а тому підстав для стягнення ані основної суми богу, ані відсотків немає. Крім того, наразі немає підстав для нарахування штрафних санкцій.

Крім того, позивачем за договором позики від 07.10.2012 р. нараховані штраф та пеня за невиконання зобовязань за даним договором позики.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим, як видно з розрахунку позивача, пеня ним нарахована за 80 днів, тобто в межах річного строку позовної даності.

Водночас, суд вважає, що вимоги про стягнення пені підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Базою для нарахування пені позивачем визначена сума у розмірі 9600,00 доларів США. Разом з тим, судом констатовано, що строк виконання зобовязань щодо 1000,00 доларів США на теперішній час не настав, а тому пеня може бути нарахована лише на основне зобовязання у сумі 8600,00 доларів США, що еквівалентно 216849,80 грн.

Станом на день винесення судового рішення курс НБУ становить 1 долар США дорівнює 25,215094 грн. Таким чином, розмір пені дорівнює: 216849,80 грн. х 0,1 % х 80 днів = 17347,98 грн.

Щодо стягнення штрафу за договором позики від 07.10.2012 р., суд виходить з наступного.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами п. 5.3 договору позики від 07.10.2012 р. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даних договорах, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Цим же п. 5.3 договору позики від 07.10.2012 р. передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за це ж порушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором позики свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Отже, вимоги про стягнення штрафу підлягають відхиленню.

Таким чином, загальний розмір заборгованості за договором позики від 07.10.2012 р. складає: 216849,80 грн. (неповернена сума позики) + 258051,27 грн. (відсотки за користування позикою) + 17347,98 грн. (пеня за порушення терміну сплати позики) = 492249,05 грн.

За договором позики від 01.12.2012 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 19000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 01.01.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1049200,07 грн.:

сума позики: 19000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 479086,79 грн.;

відсотки за користування позикою за період з 01.01.2013 р. по 20.04.2016 р.: 22610,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 570113,28 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором позики від 01.12.2012 р. складає: 479086,79 грн. + 570113,28 грн. = 1049200,07 грн.

За договором позики від 07.03.2013 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 30000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 07.03.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1606852,04 грн.:

сума позики: 30000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 756452,82 грн.;

відсотки за користування позикою за період з 07.03.2013 р. по 20.04.2016 р.: 33725,80 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 850399,22 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором позики від 07.03.2013 р. складає: 756452,82 грн. + 850399,22 грн. = 1606852,04 грн.

За договором позики від 11.03.2013 р. відповідач не сплатив позивачу суму позики у сумі 20000,00 доларів США, а також відсотки за користування грошовими коштами з 11.03.2013 р. по 20.04.2016 р. у розмірі 3% на місяць.

Отже, заборгованість складає 1069282,62 грн.:

сума позики: 20000,00 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 504301,88 грн.;

відсотки за користування позикою за період з 11.03.2013 р. по 20.04.2016 р.: 22406,45 доларів США х 25,215094 (курс НБУ станом на день винесення судового рішення 28.04.2016 р.) = 564980,74 грн.

Загальний розмір заборгованості за договором від 11.03.2013 р. складає: 504301,88 грн. + 564980,74 грн. = 1069282,62 грн.

Загальний розмір за договорами позики складає: 492249,05 грн. (заборгованість за договором позики від 07.10.2012 р.) + 1049200,07 грн. (заборгованість за договором позики від 01.12.2012 р.) + 1606852,04 грн. (заборгованість за договором позики від 07.03.2013 р.) + 1069282,62 грн. (заборгованість за договором позики від 11.03.2013 р.) = 4217583 грн. 78 коп. (чотири мільйони двісті сімнадцять тисяч пятсот вісімдесят три грн. 78 коп.). Дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 6699 грн. 85 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 57-60, 88, ст.ст. 214-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серія СА 337992, виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 25.02.1997 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія СВ 004456, виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 25.06.1999 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_2) заборгованість у розмірі 4217583 грн. 78 коп. (чотири мільйони двісті сімнадцять тисяч пятсот вісімдесят три грн. 78 коп.), з яких:

за договором позики від 07.10.2012 р. у розмірі 492249 грн. 05 коп., яка складається з: сума основного боргу 216849 грн. 80 коп.; відсотки за користування грошовими коштами 258051 грн. 27 коп.; пеня у розмірі 17347 грн. 98 коп.;

за договором позики від 01.12.2012 р. у розмірі 1049200 грн. 07 коп., яка складається з: сума основного боргу 479086 грн. 79 коп.; відсотки за користування грошовими коштами 570113 грн. 28 коп.;

за договором позики від 07.03.2013 р. у розмірі 1606852 грн. 04 коп., яка складається з: сума основного боргу 756452 грн. 82 коп.; відсотки за користування грошовими коштами 850399 грн. 22 коп.;

за договором позики від 11.03.2013 р. у розмірі 1069282 грн. 62 коп., яка складається з: сума основного боргу 504301 грн. 88 коп.; відсотки за користування грошовими коштами 564980 грн. 74 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (паспорт серія СА 337992, виданий Комунарським РВ УМВС України в Запорізькій області 25.02.1997 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (паспорт серія СВ 004456, виданий Орджонікідзевським РВ УМВС України в Запорізькій області 25.06.1999 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір у розмірі 6699 грн. 85 коп. (шість тисяч шістсот девяносто девять грн. 85 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Запорізький районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Д.І. Сакоян