Справа № 461/463/16 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф.
Провадження № 22-ц/783/3306/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бакус&nbsp; В.Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар - Симець В.І.,

з участю: представника Головного управління міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області Мисак О.В., представника Державної казначейської служби України Стегній А.В., прокурора прокуратури Львівської області Заяць І.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановила:

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року в задоволенні вказаному вище позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5, просить його скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги та стягнути з Головного управління міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області (надалі ГУ МВСУ у Львівській області) на його користь 3 700 грн. на відшкодування майнової шкоди та 1 000 000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди завданої в результаті незаконних дій працівників ГУ МВСУ у Львівській області та стягнути з Держави Україна на його користь аналогічні суми, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, оскільки не ґрунтується на законності, верховенстві права та вимогах закону, судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт зазначає, що районний суд не з'ясував, чи були порушені відповідачем - ГУ МВСУ у Львівській області його права при виплаті компенсації за невидані своєчасно предмети речового майна, чи має він право на відшкодування шкоди завданої в результаті незаконних дій ГУ МВСУ у Львівській області. Крім того, апелянт посилається на те, що районний суд повинен був захистити його права.

Заявник в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Про причини неявки суд не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу - представника Головного управління міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області Мисак О.В., представника Державної казначейської служби України Стегній А.В., прокурора прокуратури Львівської області Заяць І.Є. на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні вимог позивачу районний суд виходив з того, що позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому матеріальною та моральною шкодою та неправомірними діями відповідачів, не доведено розміру матеріальної та моральної шкоди, не доведено вини відповідачів у її заподіянні.

Однак, повністю з таким висновком районного суду колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

За вимогами статей 213, 214ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Однак, вказані вимоги судом повністю не було враховано.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Встановлено, що в січні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ГУ МВСУ у Львівській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України та просив стягнути з кожного відповідача на його користь по 3 700 грн. на відшкодування майнової шкоди та по 1 000 000 грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої в результаті протиправних дій працівників ГУ МВС України у Львівській області.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 25 грудня 2006 року його, капітана міліції, було звільнено з органів внутрішніх справ. 12.03.2007 р. ним було направлено в ГУ МВСУ у Львівській області заяву з проханням виплатити належні йому при звільненні суми, в тому числі компенсаційні виплати за невиданий спеціальний одяг та взуття під час проходження служби (речове майно).

В квітні 2007 р. ГУ МВСУ у Львівській області повідомило його листом, що така компенсація за речове майно йому не належиться.

Не погодившись з таким рішенням відповідача, він звернувся до суду і рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року його позов було задоволено. Зобов'язано ГУ МВСУ у Львівській області провести розрахунок грошової компенсації за невидані йому своєчасно предмети речового майна за період служби в Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області та зобов'язано ГУ МВСУ у Львівській області виплатити йому вищевказану компенсацію.

Відповідно до наказу № 331 о/с від 01.08.2014 р. ГУ МВСУ у Львівській області та платіжного доручення № 1454 від 28.08.2014 р. боржником - ГУ МВСУ у Львівській області проведено з ним розрахунок грошової компенсації та виплачено кошти за невидане речове майно.

Щодо обґрунтування майнової шкоди позивач посилався на те, що він не отримав прибутки, оскільки невиплачену йому вчасно суму за речове майно в розмірі 1 898 грн. 20 коп. він зміг би помістити з 01.01.2007 р. на депозитний рахунок в Сокальському відділенні № 6333 ВАТ «Ощадний банк України» зазначену суму коштів та отримав би з цього часу до 28.08.2014 р. відсотки в сумі 3 702 грн. 71 коп.

Посилаючись на викладене, Конституцію України, зокрема ст. 56, та те, що внаслідок порушення ГУ МВСУ у Львівській області його прав на своєчасне отримання компенсації за речове майно, йому була спричинена моральна шкода, яка полягає в принижені його честі, гідності, ділової репутації, моральних стражданнях внаслідок порушення його прав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача - ГУ МВСУ у Львівській області, заподіяної порушенням законодавства про порядок та умови проходження служби в ОВС України, просив задовольнити вимоги.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо майнової шкоди (заподіяних збитків) районний суд вірно виходив з того, що така до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Водночас сума збитків, яка обґрунтовується позивачем умовним припущенням про можливість отримання прибутку в результаті можливого поміщення на депозитний рахунок коштів, які йому належали від відповідача - ГУ МВСУ у Львівській області, відшкодуванню не підлягає.

Вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди базуються на розрахунку можливого прибутку та не доведено реальність намірів поміщення кошті на депозитний рахунок в банку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем не доведено завдання йому збитків внаслідок порушення його прав відповідачем, його доходи є абстрактними, а не дійсними.

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

В той же час щодо вирішення питання моральної шкоди колегія суддів не погоджується з рішенням районного суду та виходить з наступного.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 2 ст. 3 Конституції України).

Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це конституційне право не може бути скасованим (ч. 2 ст. 22 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Громадянин має право безперешкодно звернутися до суду за захистом своїх прав і свобод.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз мотивації позову та виклад обставин, за яких заподіяна позивачу моральна шкода, свідчить про те, що правовідносини винили між позивачем та відповідачем - ГУ МВСУ у Львівській області з приводу проходження позивачем служби в органах міліції.

Положенням про проходження служби, розділ ІІ, «Права та обов'язки і відповідальність», п. 12 - передбачено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, установленими законодавством.

Відтак, зазначене свідчить, що Держава Україна, в особі Державної казначейської служби України, не несе відповідальності в таких правовідносинах за дії ГУ МВСУ у Львівській області.

Згідно зі ст. 1167 ЦК діє презумпція вини завдавача шкоди, тому не позивач доводить вину, а відповідач доводить відсутність своєї вини.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про міліцію», яка була чинною на час виникнення правовідносин між сторонами, правовою основою діяльності міліції є: Конституція України , цей Закон, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку.

Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 31 травня 2011 року задоволено позов ОСОБА_5 до Головного управління МВСУ у Львівській області про виплату грошової компенсації за невидані своєчасно предмети речового майна та зобов'язано Головне управління МВСУ у Львівській області провести розрахунок грошової компенсації за невидані ОСОБА_5 своєчасно предмети речового майна в період несення служби в Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області та зобов'язано ГУ МВСУ у Львівській області виплатити ОСОБА_5 грошову компенсацію за невидані йому своєчасно предмети речового майна в період несення служби в Сокальському РВ ГУМВСУ у Львівській області (а.с.6, 7).

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження від 10.09.2014 року виконавче провадження за виконавчим листом № 2а-1/11, виданий 01.07.2014 р. Сокальським районним судом Львівської області, на виконання вище вказаного районного суду, було закінчене внаслідок проведення боржником - ГУ МВСУ у Львівській області, розрахунку з стягувачем і останньому виплачено кошти в сумі 1 898, 20 грн. - компенсація за невидані ОСОБА_5 предмети речового майна (а.с.10).

Таким чином, встановлено порушення ГУ МВСУ у Львівській області конституційних прав позивача на своєчасне отримання речового майна і грошової компенсації за нього при звільненні атестованого працівника з органу внутрішніх справ, оскільки вказане вище рішення районного суду є преюдиційним доказом наявності вини відповідача.

Позивач пов'язує спричинення йому моральної шкоди (душевних стражданнях, приниження честі, гідності) заподіяної порушенням відповідачем законодавства про порядок та умови проходження служби ОВС, яка завдана йому у зв'язку з порушенням, зокрема, його конституційних прав на отримання своєчасного речового майна та грошової компенсації за нього при звільненні з ОВС.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок її порушення прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відтак, з урахуванням викладеного, колегія суддів визначає моральну шкоду як втрату немайнового характеру, що виникла в результаті душевних страждань позивача, яких він зазнав у зв'язку з посяганням на його права та інтереси.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з характеру правопорушення, глибини фізичних та моральних страждань позивача внаслідок порушення його прав. Крім того, колегія суддів враховує при визначенні розміру відшкодування і вимоги розумності та справедливості. А відтак визначає її розмір в сумі 500 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.1, 4 ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 березня 2016 року в частині відмови у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати й ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління міністерства Внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_5 500 (п'ятсот) грн. на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В решті позову відмовити та в решті рішення районного суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

Левик Я.А.