Ухвала

іменем україни

28 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Дьоміної О.О.,Маляренка А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Львівського міського управління земельних ресурсів, Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру», треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про визнання державного акта на право власності на землю недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_11, на рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2009 року, додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Львівського міського управління земельних ресурсів, Львівської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» (далі - ЛРФ ДП «Центр ДЗК»), обґрунтовуючи вимоги тим, що під час продажу 26 червня 2002 року 3/8 частини будинку ОСОБА_5 продавці ОСОБА_12 та ОСОБА_6 приховали ту обставину, що земельна ділянка біля будинку ними приватизована. Між співвласниками будинку в цей день було укладено договір про порядок користування будинком, у якому також визначено порядок користування земельною ділянкою біля будинку. Договір підписаний власниками і нотаріально посвідчений. Оскільки після передачі земельної ділянки у власність змінилися співвласники будинку, позивачі просили визнати державний акт на право власності на землю недійсним та видати новий державний акт особам, які стали власниками будинку.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2009 року позов задоволено. Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771. Зобов'язано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та ЛРФ ДП «Центр ДЗК» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого по АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пропорційно праву власності на будівлю та споруди, визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року зобов'язано Львівську міську раду в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівське міське управління земельних ресурсів та ЛРФ ДП «Центр ДЗК» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку, розташованого по АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пропорційно праву власності на будівлю та споруди визначеному договорами купівлі-продажу, дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2010 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2009 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення апеляційного суду Львівської області від 23 грудня 2010 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2009 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2010 року в частині зобов'язання Львівської міської ради в особі Львівського міського відділу Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів та ЛРФ ДП «Центр ДЗК» видати державний акт на право приватної власності на землю новим співвласникам будинку по АДРЕСА_1, а саме: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пропорційно праву власності на будівлю та споруди у визначеному договорами купівлі-продажу і дарування часток будівлі та договору про порядок користування будинком між співвласниками скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 травня 2015 року рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2014 року скасовано в частині вирішення позову про визнання недійсним державного акта, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Протокольною ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_4 - ОСОБА_10

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2009 року скасовано в частині визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_6 на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771, та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_11, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 26 грудня 1997 року № 771 (наказ від 30 жовтня 1997 року № 351) ОСОБА_13., ОСОБА_12 та ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га та надано у постійне користування земельну ділянку площею 0,0115 га для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_13., ОСОБА_12 та ОСОБА_6 видано державні акти від 11 травня 1998 року НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 (а. с. 22, 23).

03 березня 1998 року ОСОБА_13. на підставі договору купівлі-продажу відчужила належну їй 1/8 частки вказаного будинку з відповідними господарськими спорудами ОСОБА_14

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 19 вересня 2007 року після смерті ОСОБА_14 власником зазначеної частки майна в порядку спадкування є ОСОБА_7 (а. с. 26, 27).

24 січня 2002 року ОСОБА_15 на підставі нотаріально посвідченого договору відчужив ОСОБА_4 1/4 частки житлового будинку з господарськими спорудами, отриману ним у власність у порядку спадкування, на підставі чого ОСОБА_4 04 лютого 2002 року отримала реєстраційне посвідчення (а. с. 29, 30).

Згідно з договором купівлі-продажу від 26 червня 2002 року ОСОБА_12 продав ОСОБА_5 3/8 частки будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 32, 33).

Того ж дня між співвласниками спірного будинку ОСОБА_6 (1/4 частки), ОСОБА_5 (3/8 частки), ОСОБА_4 (1/4 частки) та ОСОБА_16 (1/8 частки) було укладено нотаріально посвідчений договір користування будинком та земельною ділянкою площею 1444,2 кв. м, на якій розташований будинок із господарськими спорудами (а. с. 44).

16 травня 2007 року ОСОБА_6 подарував 1/8 частки зазначеного будинку ОСОБА_8, а 12 липня 2007 року 1/8 частки - ОСОБА_9 (а. с. 35, 36, 38, 39).

Цивільно-правові угоди щодо земельної ділянки, на якій розташований будинок із господарськими спорудами, не укладалися.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 та після її смерті спадщину у вигляді 1/4 частки цегляного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 прийняв її син - ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а. с. 72, 73, т. 2).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 та після його смерті спадщину у вигляді 3/8 частки цегляного житлового будинку з відповідними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 прийняла його дружина - ОСОБА_17, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а. с. 74, 75, т. 2).

На час розгляду даної справи житловий будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_17, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог, виходячи із того, що позов заявлено до неналежних відповідачів, оскільки особи, яким належав оспорюваний державний акт на право власності на землю не є відповідачами у справі, а мають статус третіх осіб.

Крім того, оспорюваний державний акт видано 11 травня 1998 року, між попередніми співвласниками будинку було укладено нотаріальний посвідчений договір щодо порядку користування спірною земельною ділянкою та жодних спорів щодо права власності на неї між ними не виникало, отже права позивачів, які набули право власності на частки будинку у 2002 році, тобто після передачі спірної земельної ділянки у власність, не порушені державним актом, виданим у 1998 році.

Також апеляційний суд правильно зазначив, що оспорюючи державний акт про право власності на землю, позивачі не порушували питання щодо незаконності рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 26 грудня 1997 року № 771, на підставі якого передана у власність спірна земельна ділянка.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, спростовуються матеріалами справи, були предметом дослідження апеляційного суду та не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки зі змісту касаційної скарги не вбачається неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, в інтересах якого діє ОСОБА_11, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

О.О.Дьоміна

А.В.Маляренко