Провадження 2/201/1471/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2016 року місто Дніпропетровськ

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Гоц Г.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та визнання дійсним іншого заповіту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з даним позовом до суду, в обґрунтування якого зазначив, що ОСОБА_5, яку доглядала позивач, було складено заповіт на користь відповідача, який на думку позивача підлягає визнанню недійсним, оскільки був вчинений внаслідок психологічного та фізичного впливу з боку відповідача. В позові позивач просив скасувати спірний заповіт та відновити дію заповіту на користь позивача від 08.04.2015.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав в позові викладених, просила позов задовольнити.

Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали, зазначили, що заповіт від 20 травня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом є дійсним та таким, що відповідає волі заповідача. Просили у задоволенні позову відмовити.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показала суду, що була добре знайома з померлою ОСОБА_5, вона шукала людина для догляду, оскільки з 2013 ОСОБА_5 зазнала травму стегна та не могла самостійно пересуватись, потребувала догляду, відповідач деякий час доглядала ОСОБА_5 проте згодом відмовилась. ОСОБА_5 знаходилась в адекватному стані до смерті, проте на складання нотаріально посвідченого заповіту на користь позивача не вистачало коштів.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала суду, що позивач є матірю її чоловіка, позивач проживала з ОСОБА_5 близько року, познайомились через знайомих оскільки позивач потребувала житло. Відповідач обіцяла відмовитись від квартири, де знаходилась відповідач, свідку не відомо. Позивач проживала в квартирі ОСОБА_5 до грудня 2015 потім відповідач змінила замки у квартирі. Відповідач заважала скласти заповіт на позивача, робила ОСОБА_5 уколи після, яких остання вела себе не адекватно, проте сам факт уколов не бачила.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показала суду, що була свідком складання заповіту ОСОБА_5 у 2015 році на користь позивача, оскільки часто була у її квартирі, ОСОБА_5 називала позивача донькою та бажала, що б остання проживала у її квартирі. Враження психічно хворої людини не складала, проте потребувала догляду. Позивач доглядала за ОСОБА_5 близько року.

Вислухавши сторони та свідків, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідач є сусідкою померлої ОСОБА_5, яка померла 16 червня 2015 року, що визнано сторонами справи та підтверджується відповідним свідоцтвом.

20 травня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь відповідача, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, що не оспорюється сторонами та підтверджується копією заповіту дослідженого у судовому засіданні.

08 квітня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь позивача в простій письмовій формі, в присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_6, що не оспорюється сторонами та підтверджується копією заповіту дослідженого у судовому засіданні.

Правовідносини, що виникли між сторонами справи врегульовані нормами діючого ЦК України, положеннями заповітів.

Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до вимог ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов'язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до вимог ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до вимог ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Відповідно до ч.2 ст.1253 ЦК у випадках, встановлених аб.3 ч.2 ст.1248 і ст.1252 ЦК, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обовязковою.

Відповідно до вимог ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Заповідач має право у будь-який час внести до заповіту зміни. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться заповідачем особисто. Скасування заповіту, внесення до нього змін провадяться у порядку, встановленому цим Кодексом для посвідчення заповіту.

Відповідно до вимог ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Чинність заповіту повязується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення (ст.1257 ЦК). При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність.

Поняття «нікчемність правочину» застосовується у стст.27, 215 ЦК. Відповідно до ст.27 ЦК нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати не заборонені законом цивільні права і обовязки. У ст.215 ЦК встановлений звязок між поняттями «нікчемний» та «недійсний», тобто недійсним є заповіт, якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). У разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також дотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом.

У відповідності до ч.3 ст.10 та до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін виник спір. Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Оцінивши надані та добуті докази, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів того, що спірний заповіт, як різновид правочину, вчинений ОСОБА_5 проти її справжньої волі. Враховуючи також, що при складанні спірного заповіту було дотримано всі вимоги діючого законодавства щодо змісту та форми правочину, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання спірного заповіту недійсним.

Оцінюючи позовні вимоги в частині позовних вимог про відновлення дії заповіту на користь позивача від 08.04.2015, суд, також приходить до висновку про їх безпідставність та необґрунтованість, оскільки позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів наявності підстав для їх задоволення.

Таким чином у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто в даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та визнання дійсним іншого заповіту відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Батманова