Справа № 462/3994/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/3403/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Бермеса І.В,,

при секретарі: Фейір К.О.,

за участю: апелянта(відповідача) - ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

В травні 2015р. позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог(а.с.25-27), просила: визнати факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року; визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, поділити зазначене майно, виділивши їй відповідно 1/3 та 1/2 зазначених квартир.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона проживала з 2000 року по жовтень 2013 року однією сім'єю з відповідачем в квартирі АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_4 року в них народився син ОСОБА_5. Проте, в жовтні 2013 року відповідач поміняв замки на вхідних дверях квартири, тим самим, залишивши її та дитину без житла. Під час їх спільного проживання ними було придбано 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_1. В зв'язку з наведеним, просила її позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на власності - задоволено частково.

Визнано факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_3

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення оскаржив відповідач - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню в частині задоволених позовних вимог, оскільки обставини, які мають значення для справи та які суд вважав встановленими є недоведеними, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції не дав оцінки факту укладення договору житлового найму із позивачем. Вважає, що цей договір найму підтверджує те, що були договірні відносини по найму квартири, а позивачка поселилася та проживала у АДРЕСА_2 не як член сім'ї власника квартири. Жодних доказі того, що позивач брала участь у придбанні спірної квартири останньою не надано. Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року скасувати та прийняти нове, яким відмовити в позові.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта на підтримання доводів апеляційної скарги, позивача та її представника на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року скасуванню частково з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до от. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає даним вимогам закону.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що сторони з 2000 року по жовтень 2013 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується відповідними доказами. Крім того, судом було встановлено, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки були набуті сторонами під час їх спільного проживання однією сім'єю, а відтак позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 є підставною та підлягає задоволенню. Разом з тим, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що вона надавала кошти на придбання квартири АДРЕСА_1.

Проте, колегія суддів не повністю погоджується із таким висновком суду.

Згідно ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, тобто в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом відповідач ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 23 листопада 1991 року, шлюб між ними був розірваний 26 січня 1994 року (а.с.99).

Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру від 18 березня 1998 року, виданого виконкомом Львівської міської ради, квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної сумісної власності відповідачу ОСОБА_2, ОСОБА_6 та матері останньої ОСОБА_7 (а.с.91).

У 90-х роках ХХ століття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виїхали на постійне місце проживання в Державу Ізраїль, тобто з цього часу вони в квартирі АДРЕСА_2 не проживали, зазначені обставини визнаються всіма учасниками судового процесу, і тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

У 2000 році в квартиру АДРЕСА_2, в якій проживав ОСОБА_2, переїхала позивач ОСОБА_3 зі своєю на той час малолітньою донькою ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.84.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є донькою позивача, і з 2000 року вона проживала в АДРЕСА_4 разом зі своєю матір'ю та ОСОБА_2, останній часто їздив з нею до бабці в село, ходив на батьківські збори до школи, в якій вона навчалася. У судовому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що всі вказані факти мали місце, а відтак вищевказане свідчить, що він опікувався донькою позивача, що вказує на те, що між ним та дитиною склалися нормальні стосунки, які повинні існувати між вітчимом та небогою.

Крім того, допитані у судовому засіданні в суді першої інстанції свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2000 року по жовтень 2013 року проживали однією сім'єю в квартирі АДРЕСА_2, доти поки відповідач не поміняв замки на вхідних дверях у квартиру, в результаті чого позивач не змогла потрапити до квартири.

Факт спільного проживання сторін однією сім'єю підтверджується також матеріалами кримінального провадження № 0003258 від 21.10.2013 року, досудове розслідування по якому здійснювалося Залізничним РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, та кримінального провадження № 0003271 від 20.09.2013 року, досудове розслідування по якому здійснювалося Галицьким РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області, в яких містяться покази відповідача ОСОБА_2, який був допитаний в межах зазначених проваджень у якості свідка, та в яких він чітко пояснив, що ОСОБА_3 з 2001 року спільно проживала з ним та була його співмешканкою (а.с.208-210).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року в ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження від 10 травня 2006 року, актовий запис № 2360, в якому сторони записані, як батьки дитини (а.с.12).

З фотографій, які містяться в матеріалах справи вбачається, що сторони спільно проживали, виховували сина, відвідували спільно різного роду заходи, зокрема разом були на весіллі доньки позивача ОСОБА_8 (а.с.16-18).

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовна вимога про визнання факту спільного проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2000 року по жовтень 2013 року доведена в повній мірі, а відтак підлягає задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання права власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 з наступних підстав.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи 14 квітня 2010 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу 2/3 частин квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 175 (а.с.96), згідно з умовами якого ОСОБА_6 продала ОСОБА_2 2/3 частини квартири АДРЕСА_2.

Як убачається з матеріалів справи після народження сина ОСОБА_12 відповідач у 2007 році позичив грошові кошти в розмір 26943 грн. у ОСОБА_13 та 30000 грн. у ОСОБА_14 для викупу 2/3 частини вищевказаної квартири, що підтверджується борговими розписками від 01.02.2007 року, які були видані відповідачем позикодавцям (а.с.192,193).

Також, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 10 серпня 2008 року позичала 75000 грн. у свідка ОСОБА_10 та 05 березня 2010 року 40000 грн. у свідка ОСОБА_11, що підтверджується нотаріально посвідченими заявами свідків (а.с.55,56).

Разом з тим, позивач пояснила, що розписки не видавались, а відтак в порядку ст..1051 ЦК України рішення суду не може грунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші були отримані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що нотаріально посвідчені заяви свідків є недопустимими доказами в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 були куплені за спільні кошти обох сторін в інтересах сім'ї.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у цій частині їй слід відмовити.

Виходячи зі змісту ст. 256 ЦПК України та правової природи окремого провадження, встановлення юридичного факту можливе і потрібне тоді, коли від встановлення факту, який має юридичне значення, залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав особи.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач надала суду докази, що вона протягом 2010-2011 року придбавала інше майно в інтересах сім'ї, що підтверджується товарними чеками (а.с.61-63), зокрема 12.07.2013 року нею був придбаний телевізор марки «Тошиба», а протягом вересня-жовтня 2010 року вона придбала вхідні двері та вікна марки «Рехау» в квартиру АДРЕСА_2.

Відтак, від встановлення вказаного факту залежить поділ іншого спільно набутого майна.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, ст.307, 309, ч.2 ст.314, ст.316, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2016 року в частині визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у цій частині відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

І.В. Бермес