У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів:Висоцької Н.В., Позігуна М.І.,
при секретарі:Шапко В.М., Шевченко М.О.
за участю:представників сторін: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, прокурора Оліфір А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Деснянського відділу Державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_13 до ОСОБА_14, Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відокремленого підрозділу філії № 25 приватного підприємства «Нива- В.Ш.», треті особи - ОСОБА_16, Кредитна спілка «Моя Родина» про визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися, та за позовом ОСОБА_17 до ОСОБА_14, Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції, Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», відокремленого підрозділу філії № 25 приватного підприємства «Нива- В.Ш.», треті особи - ОСОБА_16, Кредитна спілка «Моя Родина» про визнання недійсними прилюдних торгів,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі Деснянський відділ державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_13 та ОСОБА_17, посилаючись на порушення судом норм матеріального права (т.2 а.с.90-92).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_13 задоволено частково, а позовні вимоги ОСОБА_17 задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсними прилюдні торги по реалізації арештованого нерухомого майна боржника ОСОБА_17, проведені згідно протоколу № 2514053/2, затвердженому директором філії 25 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.» 18.04.2014 року, переможцем яких визначений ОСОБА_14, який придбав 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ціною 68000 грн. (т. 2 а.с. 66-68).

Доводи апеляційної скарги полягають у наступному.

На виконанні Деснянського відділу Державної виконавчої служби Чернігівського міського управління юстиції з 17.05.2013 року по 19.05.2014 року перебувало виконавче провадження ВП № 37957541 з виконання виконавчого листа, виданого 18.04.2013 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова про стягнення з ОСОБА_17 на користь кредитної спілки «Моя родина» грошових коштів в розмірі 52362 грн. 89 коп. (т.3 а.с.53-102).

На виконання вказаного рішення суду відділом ДВС накладений арешт на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка належала боржнику ОСОБА_17 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2010 року. Власник іншої 1/2 частини цієї квартири - ОСОБА_13 відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 липня 1995 року.

Як стверджує апелянт, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 1999 року встановлений порядок користування квартирою та виділено конкретні приміщення у користування, тобто відбувся реальний поділ квартири в натурі і на торги було виставлено окрему одиницю нерухомого майна, і порушень Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна - не допущено, оскільки така реалізація арештованої нерухомості не суперечить чинному законодавству України.

Зазначає, що 1/2 частина спірної квартири вже була об'єктом цивільних правовідносин - при укладанні договору міни та при отриманні ОСОБА_17 спадщини.

Апелянт вважає, що правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-76цс13 не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки предметом розгляду був спір про визнання прилюдних торгів, угод із продажу приміщень гуртожитку на прилюдних торгах без виділення у встановленому законом порядку окремих кімнат та місць загального користування.

Наголошує, що судом першої інстанції не були досліджені в повному обсязі фактичні обставини справи, не враховані вимоги діючого законодавства, що призвело до помилкового висновку про те, що 1/2 частина спірної квартири, яка належала ОСОБА_17 на праві спільної часткової власності, не набула статусу окремого нерухомого майна та не може бути об'єктом продажу на прилюдних торгах.

В письмових поясненнях ОСОБА_14 підтримує апеляційну скаргу Деснянського відділу державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління в Чернігівській області і просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність.

Апеляційним судом встановлено, що ПП «Нива-В.Ш.» на підставі рішення Господарського суду Вінницької області від 22.12.2015 року припинило свою діяльність у зв'язку з визнанням її банкрутом, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Судові повістки, які направлялись рекомендованими відправленнями за можливим місцезнаходженням ПП «Нива-В.Ш.» у м. Київ та у м. Вінниця, повертались до апеляційного суду Чернігівської області не врученими адресатові у зв»язку з відсутністю за адресою.

Судовий розпорядник апеляційного суду неодноразово виїжджав за відомим місцезнаходженням Відокремленого підрозділу філії № 25 ПП «Нива-В.Ш.» у м. Чернігові, проте судові повістки вручені не були через відсутність упродовж майже двох років адресата за вказаною адресою, про що складені відповідні акти, які приєднані до матеріалів справи. Повідомлення про вручення поштових відправлень (судові повістки), направлені рекомендованими листами, повертались до апеляційного суду не врученими із зазначенням причини повернення «Організація виїхала».

ОСОБА_16 надала апеляційному суду письмову заяву з проханням розглядати справу без її участі (а.с.143,160).

Відтак, згідно до ст. 77, ст. 305 ЦПК України апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу без участі осіб, що не з»явилися, та які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, оскільки їх неявка не перешкоджає розглядові справи.

В судовому засіданні представник Деснянського відділу Державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області скаргу підтримала та наполягала на її задоволенні, посилаючись на викладені у скарзі аргументи та матеріали виконавчого провадження.

Представник ОСОБА_14 в судовому засіданні висловив згоду з апеляційною скаргою та наголошував на її задоволенні.

Представники кредитної спілки «Моя родина» в судовому засіданні стверджували, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивачів вважають безпідставними.

Представники позивачів апеляційну скаргу не визнали та просили залишити в силі рішення суду першої інстанції як таке, що є законним і обґрунтованим. Наголошували, що реального розподілу спірної квартири не було і виділ співвласникам помешкань в натурі є неможливим.

Прокурор просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як таке, що ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону. На думку прокурора, доводи скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, справу № 750/13066/14, оригінал виконавчого провадження № за ЄДРВП 37944356 (т.3 копія а.с.22-120), обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року касаційна скарга ОСОБА_13 задоволена частково; ОСОБА_17 - задоволена. Рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 18 травня 2015 р., додаткове рішення від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігвської області від 8 вересня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.9-10, 19-20, 21-23, а.с.40-42).

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_13 та ОСОБА_17 (матері і синові) на праві спільної часткової власності - по 1 частині кожному, належала трикімнатна квартира № 16 у багатоповерховому будинку АДРЕСА_1. Порядок користування вказаною квартирою був встановлений рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 1999 року, згідно якого в користування ОСОБА_13 було виділено дві кімнати загальною площею 12,4 кв. м. та 9,6 кв. м. ОСОБА_17, як спадкоємець ОСОБА_18(брата), - мав у користуванні кімнату площею 17.2 кв.м. Місця загального користування залишено у спільному користуванні співвласників. Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував. За згодою співвласників порядок користування квартирою залишався незмінним.

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 січня 2013 року на користь кредитної спілки „Моя родина" з ОСОБА_16.( як з позичальника) та ОСОБА_17 (як з поручителя) в солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 52362,89 грн.

В ході примусового виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14.01.2013 року, 17 травня 2013 р. державною виконавчою службою відкрито виконавче провадження та накладено арешт на належну боржникові ОСОБА_17 1/2 частину трикімнатної квартири, загальною площею 65,2 кв.м., житловою 39,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. (т.3 а.с. 60). Як встановлено апеляційним судом, арешт на належний ОСОБА_17 автомобіль не накладався, питання з»ясування наявності у спірній квартирі належного ОСОБА_17 рухомого майна - при здійсненні виконавчого провадження не вирішувалось (т.2 а.с.186, 238).

18 квітня 2014 року вказана частина квартири реалізована з прилюдних торгів, організованих приватним підприємством «Нива - В.Ш.», що підтверджується протоколом №2514053/2, майно продано за ціною 68 000,00 грн. переможцеві торгів ОСОБА_14 (т.3 а.с.96).

Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_13 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_17, суд першої інстанції виходив з того, що в порушення вимог п.п. 2.1, 2.5, 3.7, 3.10 Типового положення про порядок проведення прилюдних торгів, які визначають поняття лота як одиниці майна, що виставляється для продажу на прилюдних торгах - об'єктом реалізації 18 квітня 2014 року було нерухоме майно, яке не було виділене в натурі в окремий самостійний об'єкт права власності, оскільки трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на момент проведення прилюдних торгів була неподільною нерухомою річчю, а реалізація 1/2 частини квартири була здійснена без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна й набуття ним статусу об'єкта цивільних прав, що не відповідає вимогам закону.

Апеляційний суд погоджується з таким рішенням, оскільки судом першої інстанції обставини справи з'ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Повноваження державного виконавця щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна, призначення прилюдних торгів тощо врегульовані приписами Закону України «Про виконавче провадження» (ст.ст. 18, 24-27, 32, 33, 55, 57) і дії (бездіяльність) державного виконавця оскаржуються в порядку, передбаченому цим законом (ч. 7 ст. 24, ч. 4 ст. 26, ч. 3 ст. 32, ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 57, ст.ст. 55,87 Закону). Відтак, допущені державним виконавцем порушення під час здійснення своїх повноважень щодо виконання рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 14 січня 2013 року, не можуть бути предметом розгляду при вирішенні цієї справи, оскільки мають самостійний спосіб оскарження і не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав, інтересів (закріплених законом матеріально-правових заходів примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника) визначений у статті 16 ЦК України, згідно з пунктом 2 частини другої якої одним із таких способів є визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу і така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених ч.ч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу).

Оскільки, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його укладення, тобто безпосередньо за результати прилюдних торгів підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення прилюдних торгів, визначених саме Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів.

Пунктом 7 вказаного Тимчасового положення визначені випадки, коли прилюдні торги вважаються такими, що не відбулися.

Як зазначено в п.30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 під час розгляду позову про визнання публічних торгів недійсними і витребування майна в особи, яка придбала його на торгах, суд має дати оцінку тому, чи є порушення, на які посилається позивач, суттєвими та чи вплинули вони на результат торгів.

Аналізуючи зміст норм права: ст. ст. 177, 179, 181, 182, 186, 188, 190, 191 ЦК України, які визначають поняття речі як об'єкта цивільних прав, нерухомої речі, належність речі до подільної й неподільної залежно від можливості поділу або виділу частки з об'єкта нерухомого майна, ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» щодо підготовки і проведення прилюдних торгів, слід дійти висновку про те, що об'єктом реалізації з прилюдних торгів могло бути нерухоме майно, яке є об'єктом цивільних прав (будівля, споруда, інші приміщення, земельна ділянка, підприємство як цілісний майновий комплекс (або його частина, виділена у встановленому законом порядку в окремий самостійний об'єкт власності)), а не його частина, яка не набула статусу об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що здійснення продажу з прилюдних торгів частини квартири без вирішення питання щодо технічної можливості виділу в натурі даної частки з об'єкта нерухомого майна й набуття нею статусу об'єкта цивільних прав - є неможливим.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно вимог ч. 2, 3 та 4 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом будь-яких належних та допустимих доказів, у розумінні ст. 60 ЦПК України, на спростування доказів позивачів не надано, питання щодо недостовірності таких ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не ставилось.

Відтак, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції і не впливають на вирішення спору по суті.

Аргументи апеляційної скарги про безпідставність застосування при вирішенні справи правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-76цс13, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки не надано жодних доказів на підтвердження того, що на торги була виставлена окрема одиниця майна, а не його частина. Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України правові позиції Верховного Суду України є обов'язковими для усіх судів України.

Доводи скарги про те, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 квітня 1999 року про встановлення порядку користування, відбувся реальний розподіл в натурі часток спірної квартири, є юридично неспроможними, оскільки зазначеним рішенням суду встановлено лише порядок користування квартирою.

Юридично значимі поняття встановлення порядку користування квартирою та розподіл і виділення в натурі житлових приміщень мають різну правову природу і не є ідентичними.

Відтак, апеляційний суд враховує, що при реалізації арештованого майна боржника ОСОБА_17 були порушені вимоги чинного законодавства та реалізоване майно, що належить ОСОБА_13 - особи, яка не є боржником за виконавчим провадженням. Зважаючи, що частка боржника ОСОБА_17 в спірній квартирі не була виділена в натурі, тобто не набула статусу самостійного об'єкта нерухомості в передбаченому законом порядку, тому не могла бути реалізована з прилюдних торгів, а реалізація квартири, в якій знаходиться і частка ОСОБА_13 не відповідає вимогам закону.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню як така, що не містить передбачених процесуальним законом підстав для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Деснянського відділу Державної виконавчої служби міста Чернігів Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: