У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

суддів:Завгородньої І.М., Іваненко Ю.Г., Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Жмеринського районного суду Вінницької області від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що протягом грудня 2013 року між ним та відповідачем досягнуто остаточних домовленостей щодо придбання нежитлового приміщення - магазину літ. «А», загальною площею 121,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 за 90 000 доларів США, згідно з якими відповідач зобов'язався виготовити усі необхідні документи для укладення договору купівлі-продажу з повідомленням про час та місце його укладення.

На виконання досягнутих домовленостей він передав відповідачу авансовий платіж у сумі 12 000 доларів США, про що відповідачем 31 грудня 2013 року складено розписку. Крім того, на картковий рахунок відповідача, відкритий у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», перераховувались кошти у сумі 27 590 гривень на виготовлення необхідних документів для укладення договору купівлі-продажу, який згідно з попередніми домовленостями мав бути укладений протягом шести місяців, тобто до кінця червня 2014 року.

Посилаючись на те, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо нотаріального укладення договору купівлі-продажу та незаконно привласнив грошові кошти, просив стягнути з відповідача на свою користь 367 766 гривень 79 копійок, що складає суму авансу та платежі на виготовлення необхідних документів за договором купівлі-продажу.

Заочним рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 08 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 грудня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4

248 669 гривень 52 копійки у рахунок повернення авансового платежу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 27 590 гривень авансу відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з правилами ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. При цьому суд касаційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість постановлених судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, та доводів касаційної скарги.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що у визначений законом спосіб між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу спірного приміщення, а усна угода про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ст. ст. 635, 657 ЦК України та, врахувавши, що між сторонами не виникли зобов'язання, які випливають з договору купівлі-продажу, дійшов правильного висновку, що сплачена сума на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами ч. 2 ст. 570 ЦК України, є авансом і повертається в тому розмірі, в якому вона надавалася, у зв'язку з чим дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача авансу, отриманого за розпискою.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення додаткових авансових платежів у розмірі 27 590 гривень, суди виходили з того, що надані позивачем квитанції на підтвердження перерахування вказаних коштів на рахунок не містять підтвердження їх призначення, а тому не можуть бути визнані авансовими платежами, у зв'язку з чим дійшли обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які передбачені ст.ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Жмеринського районного суду Вінницької області

від 08 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області

від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко В.І. Мартинюк