АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Шумейко О.І.
Справа №756/3224/16-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів Слободянюк С.В., Іванченка М.М.

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця, заінтересовані особи: старший державний виконавець Відділу державної виконавчої служби України Оболонського районного управління юстиції у м. Києві Васильєв С.С., Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання незаконною та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просив визнати незаконною та скасувати Постанову старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ м. Києва Васильєва С.С. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01.02.2016 року (ВП № 49966888).

В мотивування вимог посилався на те, що державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка є протиправною, оскільки перед прийняттям рішення про арешт майна боржника державний виконавець не пересвідчився, що таке майно наявне у боржника на праві власності. Крім того, рішення суду про стягнення з нього заборгованості на користь стягувача вже частково виконано.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року у задоволенні скарги - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати її та постановити нову про задоволення скарги, посилаючись на те, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Вказує на те, що постанова винесена на підставі повторного звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до Державної виконавчої служби про примусове стягнення заборгованості. В попередній проміжок часу з боку боржника вже відбулося відшкодування вказаної у виконавчому листі заборгованості на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за рахунок передачі стягувачу заставного майна - автомобіля, в результаті чого розмір заборгованості повинен був суттєво зменшитись або повністю бути ліквідований. На підставі цих дій в попередній період іншим державним виконавцем у відповідності з чинним законодавством було закрито виконавче провадження за цією заборгованістю та матеріали виконавчого провадження були повернуті кредитору за відсутністю іншого майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. На поточний час майновий стан боржника ніяким чином не змінився.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд виходив з того, що дії державного виконавця відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 січня 2012 року стягнуто в солідарному порядку із ОСОБА_1, ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитом у загальній сумі 246 373,60 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції набуло законної сили 02 листопада 2012 року, у зв'язку з чим Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчі листи.

Виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був поданий на примусове виконання до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві.

24 січня 2013 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Оболонським районним судом м. Києва. (ВП № 36100514) (а.с. 146)

29 травня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (ВП № 36100514) (а.с. 149).

15 січня 2016 року стягувач повторно звернувся до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження та примусового стягнення суми боргу за вищенаведеним виконавчим листом.

Постановою державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. (ВП № 49966888).

Згідно з постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у Києві Васильєва С.С. від 01 лютого 2016 року накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_1, ВП № 49966888. (а.с. 132-133)

З матеріалів справи убачається, що за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля марки PEUGEOT 206, 2006 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_1, колір - синій, кузов № НОМЕР_2, що належав на праві власності ОСОБА_1, було частково задоволено вимоги стягувача.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Права і обов'язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України "Про виконавче провадження".

За змістом цієї норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку.

Підставою для відкриття державним виконавцем виконавчого провадження є, зокрема, заява стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частина перша статті 19 цього Закону).

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

У разі, якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій (частина перша статті 33 Закону України "Про виконавче провадження").

Загальний порядок звернення стягнення на майно боржника визначено у главі 4 Закону України "Про виконавче провадження".

Згідно з частиною першою статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою для повернення виконавчого документу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" є відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (стаття 57 Закону України "Про виконавче провадження").

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволенні скарги, оскільки рішення суду не виконане, заборгованість перед стягувачем не погашено.

Отже, дії державного виконавця є законними, і будь-яких порушень прав скаржника апеляційною інстанцією не встановлено.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта про те, що від дня винесення постанови про повернення виконавчого документа і до винесення оскаржуваної постанови його майновий стан не змінювався, оскільки стягувач має право звертатися із заявою про відкриття виконавчого провадження після повернення виконавчого документа в строк, передбачений законом (ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження"), поки рішення не буде виконаним.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції її постановлено з додержанням вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав до її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 218,312-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 14 червня 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді