Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/4465/16-ц Головуючий у 1-й інст. Колупаєв В. В.
Категорія 55 Доповідач Борисюк Р. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Борисюка Р.М.

суддів: Галацевич О.М., Широкової Л.В.,

з участю секретаря

судового засідання Гарбузюк Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку і середнього заробітку за час затримки розрахунку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась з даним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на її користь 48750 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01 лютого 2012 року по 16 жовтня 2014 року, компенсацію за невикористану відпустку за вказаний період в розмірі 4517 грн. 52 коп. і середній заробіток за час затримки розрахунку з 17 жовтня 2014 року по 20 травня 2016 року у сумі 40857 грн. 96 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 01 лютого 2012 року між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 було укладено трудовий договір, за умовами якого вона працювала продавцем-консультантом непродовольчих товарів ТМ «Нелва» у відділі ПАТ «Обласний торговий центр» м. Житомир. За умовами договору повинна була отримувати заробітну плату в розмірі 1500 грн., тривалість щорічної оплачуваної відпустки була встановлена 24 календарні дні (п. 6 Договору). У зв'язку з тим, що відповідач не виплачувала заробітну плату була змушена звільнитися за власним бажанням. 16 жовтня 2014 року написала заяву і фактично припинила трудові відносини з ОСОБА_4 Після звільнення їй не виплачена заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, що і стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити в частині стягнення з відповідача на її користь невиплаченої заробітної плати, а решту позовних вимог залишити без розгляду.

Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції при відсутності належних доказів встановив відсутність заборгованості по виплаті заробітної плати, що не відповідає дійсності. Суд не врахував, що підтвердженням виплати працівнику заробітної плати можуть бути лише розрахунково-платіжні відомості, які відповідачем не надано.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню із таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Згідно статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Судом установлено, що 01 лютого 2012 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та позивачем було укладено безстроковий Трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (далі Договір), який діяв на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Умовами пункту 2 Договору передбачено, що позивач зобов'язується виконувати роботу на посаді продавця-консультанта непродовольчих товарів ТМ «Нелва» у відділі ПАТ «Обласний торговий центр» м. Житомир, а відповідач оплачувати працю працівника в розмірі 1500 грн. на місяць (п.3 Договору). Правочин зареєстровано у Харківському міському центрі зайнятості 07 лютого за № НОМЕР_1 (а.с. 5).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявні докази проведення виплати заробітної плати позивачу, а підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за невикористану відпустку не має, оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення позивач не була звільнена із займаної посади.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

У судовому засіданні представник відповідача підтвердив факт нарахування та виплати у повному обсязі заробітної плати позивачці за спірний період. Також зазначив, що ОСОБА_4, як фізична особа-підприємець, веде бухгалтерський облік і подає фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності, яким ведення розрахунково-платіжних відомостей виплати заробітної плати не вимагається.

Згідно витягу Відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів ОСОБА_2 на протязі січня-квітня 2014 року, останній було нараховано та виплачено заробітну плату із відрахуванням податків до бюджету (а.с. 6).

Відповідно до довідки № 2 від 23 липня 2016 року, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_2 за період з 01 лютого 2012 року по 16 жовтня 2014 року відсутня (а.с. 26).

Згідно положень статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх доводів та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У спростування факту виплати заробітної плати позивач будь-яких доказів не надала і таких не встановлено судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що єдиним належним доказом виплати заробітної плати може бути лише розрахунково-платіжна відомість спростовуються наступним.

Системний аналіз діючого законодавства України дає підстави стверджувати, що фізична особа-підприємець, яка здійснює свою діяльність за спрощеною системою оподаткування, не зобов'язана оформлювати видачу заробітної плати найманому працівнику за розрахунково - платіжною відомістю, а тому в разі наявності трудового спору всі докази в розумінні ст. 57 ЦПК України оцінюються у сукупності (ст.212 ЦПК України ).

Статтею 7 КЗпП України визначено, що особливості регулювання праці працівників, які працюють у фізичних осіб - роботодавців за трудовими договорами, встановлюються законодавством.

Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі Закон) цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно - правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності ( далі - підприємства ), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством.

Суб'єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності (ч.3 ст.2 Закону).

Відтак, чинним законодавством не передбачено обов'язок фізичної особи-підприємця, який використовує працю фізичних осіб за трудовим Договором, вести облік видачі заробітної плати працівникам шляхом складання розрахунково-платіжних відомостей.

Крім того, із пояснень представника відповідача убачається, що 16 жовтня 2014 року під час перевірки матеріальних цінностей у відділі непродовольчих товарів ТМ «Нелва» ПАТ «Обласний торговий центр» м. Житомир під час роботи продавця-консультанта ОСОБА_2 встановлено відсутність готівкових коштів у касі на суму 39770 грн. та товарів, вартістю 12790 грн. По даному факту було складено акт перевірки, підписаний ОСОБА_2В.(а.с. 27).

Згідно повідомлення Житомирського відділу Головного управління національної поліції в Житомирській області № 11002/101/02/1016 від 14 липня 2016 року за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_3 з боку ОСОБА_2 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України 15.12.2014 року відкрито кримінальне провадження і на даний час триває досудове розслідування (а.с. 25).

Наказом (розпорядження) №10-К від 11 серпня 2016 року ОСОБА_2 звільнена із займаної посади згідно п.4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із необґрунтованим невиходом на роботу з 17 жовтня 2014 року по 17 серпня 2016 року з виплатою компенсації за невикористану відпустку за період з 01 лютого 2012 року по 16 жовтня 2014 року (а.с. 58).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У відповідності до положень ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування та ухвалення нового рішення не вбачається, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді: