АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Осаулова А.А.
№ 22-ц/796/6365/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Соколової В.В., Ратнікової В.М.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» - Оніщенко ЮліїВіталіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2014 року позивач звернуласьдо суду з вказаним позовом в якому просилавизнати недійсним кредитний договір №401219172 від 11.07.2012, укладений між неюта ПАТ«АЛЬФА-БАНК»

Обгрунтовувала свої виморги тим, що 11.07.2012 року між нею та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» було укладено опорюваний кредитний договір. Проте,на момент укладення договору позивач у зв'язку з переживанням важкої стресової ситуації та проблемами зі здоров'ям не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, а тому згідно з вимогами ч.1 ст.225 ЦК Українипросила вказаний договір визнати недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2015 року позов ОСОБА_2до ПАТ «АЛЬФА-БАНК» про визнання кредитного договору недійснимзадоволено

Визнано недійсним кредитний договір №«401219172 від 11.07.2012 року укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «АЛЬФА-БАНК».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2016 року заяву представнитка відповідача ПАТ «АЛЬФА-БАНК» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29.10.2015 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду представник відповідача ПАТ «АЛЬФА-БАНК» - Оніщенко Ю.В. подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що задовольняючи позовні вимоги суд виходив лише з одного доказу, що міститься в матеріалах справи, а саме висновку експерта №642 від 28.07.2015 року відповідно до якого ОСОБА_2 при укладенні кредитного договору виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу: шизофренія параноїдна, безперервного перебігу з вираженим апатикодисоціативним дефектом та за своїм психічним станом тне усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Проте, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами встановленими ст.212 ЦК України.

Крім того суд першої інстанції не дослідив всі наявні в матеріалах справи докази, які подавалися представником ПАТ «АЛЬФА-БАНК» та не надав їм належної оцінки та мотивів відмови в їх прийнятті.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала та просила рішення суду залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з'явивсь, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 11.07.2012 року між ОСОБА_2 та ПАТ «АЛЬФА-БАНК» укладено кредитний договір №401219172, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит у розмірі - 13149 грн. на умовах, що передбачені кредитним договором, з яких 12600 грн. на оплату позичальником товару в ТОВ «Епіцентр К», а суму в розмірі - 819 грн. оплата страхового платежу на умовах комплексного договору добровільного страхування з кінцевим терміном повернення кредиту до 12.08.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, a також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч.2, 3, 5 ст.203 ЦК Україниособа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.225 ЦК Українипередбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розгляд, нервове потрясіння, тощо).

Для визначення наявності психічного стану особи на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПКзобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, попереднього слідства чи суду.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.10.2014 року по даній справі призначено судово-психіатричну експертизу стосовно ОСОБА_2, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи.

На вирішення експерта було поставлено наступне питання:

- Чи могла ОСОБА_2 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними при укладенні кредитного договору №401219172 від 11.07.2012 року з ПАТ «АЛЬФА-БАНК».

Згідно висновку експерта від 28.07.2015 №642 за результатами проведення вказаної експертизи: при укладенні кредитного договору №401219172 від 11.07.2012 року із ПАТ «АЛЬФА-БАНК», ОСОБА_2 виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу: шизофренія параноїдна, безперервного перебігу з виражений апатико-дисоціативний дефект (MKX-10 F20.00). За своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Оцінюючи достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 на час укладення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому вказаний правочин є недійсним.

Крім того, в правовій позиції викладеної в постанові Верховного Суду України від 17.09.2014 року №6-131цс14, яка згідно з ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права зазначено, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

А тому, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було дано невірну оцінку доказам колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст.58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» - Оніщенко Юлії Віталіївни відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: