"21" липня 2016 р. м. Чернівці
судді Яремка В.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2 на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 24 червня 2016 року
За наслідками розгляду названої справи апеляційну скаргу відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Вважаю, що залишення без змін рішення суду першої інстанції є помилковим.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу Кривіцька та Кривіцький проти України (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.
Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.
Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.
За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Відповідачі, заперечуючи проти тверджень позивача про самоправність заняття спірного жилого приміщення, посилалися на досягнуту домовленість з наймачем про постійне проживання у квартирі, тривалість такого проживання, відсутність іншого пристосованого для проживання житла.
Зазначені аргументи не враховані судами першої та апеляційної інстанції, не перевірено і не встановлено судами фактів, які б свідчили про явну потребу позивача у спірному житлі та необхідність виселення відповідачів.
У справі встановлено, що позивач з сімєю з 1996 року не проживає у спірній квартирі, не проявляв до неї інтересу, погоджувався на проживання у ній відповідачів.
Суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, зробив висновок про самоправність проживання відповідачів у квартирі на підставі пояснень позивача, свідка ОСОБА_5
Проте суди не взяли до уваги, що позивач фактично не заперечує, що впродовж періоду з 1996 року до дня предявлення позову не заявляв жодних претензій до відповідачів.
Що ж до показань свідка ОСОБА_5, то суди не дали їм належної оцінки.
Так, не взято до уваги, що події, про які свідчила свідок мали місце дуже давно, а тому малоймовірно, що свідок може памятати зміст розмови позивача в один з днів 1996 року.
Суди також не звернули уваги, що указаний свідок вже допитувався при попередньому розгляду справи й на той час давала пояснення іншого змісту, а саме, про безперешкодність вселення відповідачів у спірну квартиру з дозволу ОСОБА_1, наявність між сторонами певних грошових зобовязань.
Отже, обставини справи та наявні у справі докази свідчать про те, що проживання відповідачів у спірній квартирі має місце з відома та дозволу позивача, як наймача квартири, а тому зважаючи та тривалість проживання відповідачів у квартирі, обізнаність з цим позивача, підстави для задоволення позову про виселення відповідачів саме на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК Україні відсутні.
Указаного апеляційний суд не взяв та помилково залишив в силі рішення суду першої інстанції.
Суддя В.В. Яремко