Справа № 2-3369/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

02 серпня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Слободянюк А.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» про визнання недійсним договору лізингу, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом, в якому просив визнати недійсним Договір №902157 майнового лізингу від 05.02.2016 року, укладений між ним та відповідачем, застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з ТОВ «Авто інтернешнл+» на його користь 58 000 грн., збиток у розмірі 116 000 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що 05.02.2016 року між ним та ТОВ «Авто інтернешнл+» було укладено Договір №902157 майнового лізингу від 05.02.2016 року, предметом якого є автомобіль KIA SPORTAGE 1/7 D MT, колір «Апельсин» комплектація LUXE, вартістю 290 000 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено 58 000 грн., які попередньо були обумовлені сторонами, як оплата частини вартості автомобіля.

На даний час передачі предмета лізингу за спірним Договором лізингу не відбулося, у зв'язку з відсутністю у відповідача предмету лізингу.

За таких обставин позивач, звертаючись до суду з вимогою про визнання недійсним договору майнового лізингу №902157 від 05.02.2016 року, укладеного між ним та відповідачем, посилався на те, що даний договір не є дійсним, оскільки був укладений під впливом обману з боку відповідача, у якого не було волі на настання реальних наслідків за договором.

Представник позивача в судове засідання надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату та час слухання справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд, врахувавши заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Судом встановлено, що 05.02.2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто інтернешнл+» було укладено Договір №902157 майнового лізингу від 05.02.2016 року, предметом якого є автомобіль KIA SPORTAGE 1/7 D MT, колір «Апельсин» комплектація LUXE, вартістю 290 000 грн. На виконання умов договору позивачем було сплачено 58 000 грн. відповідно до копії квитанцій про оплату, яка міститься в матеріалах справи.

В свою чергу, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з пунктом 5.1 Договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

Проте, предмет лізингу позивачу відповідач не передав, оскільки не мав його у своїй власності.

17.02.2016 року позивач направив на адресу відповідача лист - претензію про повернення коштів у добровільному порядку, однак вказаний лист залишився без відповіді.

Позивач вважає договір майнового лізингу №902157 від 05.02.2016 року, укладений між ним та відповідачем, недійсним, оскільки був укладений під впливом обману з боку відповідача, т. я. після проведення аналізу інформації засобів масової інформації та інформації про наявність в офіційних автосалонах нових автомобілів марки KIA, 2013 року випуску, було встановлено, що таких автомобілів у новому стані в Україні немає та придбати новий автомобіль марки KIA SPORTAGE, 1/7 D MT, за ціною, обумовленою в Договорі лізингу, є неможливим, що свідчить про те, що відповідач ввів позивача в оману щодо наявності у нього предмету лізингу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Так, під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230.

При цьому, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину.

Тобто, якщо б покупець знав про істинні мотиви правочину, договір не був би укладений.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Загальним наслідком визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок обману, є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216 ЦК.

Додаткові майнові наслідки передбачені п. 2 ст.230 ЦК, в силу якої сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ст.ст.22 - 23 ЦК).

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто, змістом витрат потерпілої особи є те, що у першому випадку витратами мають вважатися як ті витрати, які вже фактично такою особою понесені, так і ті, які мають бути нею понесені у майбутньому для відновлення порушеного майнового права, яке зазнала особа у зв'язку із знищенням або пошкодженням майна. Це може вартість знищеної майна, інші реальні втрати, які зазнала особа у зв'язку із знищенням майна, або вартість ремонту пошкодженого майна. Причому як таких, які особа вже зробила та може підтвердити проведені витрати відповідними документами, так і таких, який особа ще має зробити.

По-друге, як різновид збитків неодержані особою доходи вважаються упущеною вигодою, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене. В даному випадку мова йдеться не про реальні втрати особи, які вона зробила або зробить, а про ті доходи, які в даному випадку будуть складати упущену вигоду, тобто, які особа запланувала, але недоотримає внаслідок порушення її цивільного права.

Таким чином, закон визначає загальне правило про відшкодування збитків в повному обсязі, тобто як реальної шкоди, так і упущеної вигоди.

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з знищенням чи пошкодженням майна.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З аналізу наведених обставин вбачається, що воля відповідача не була спрямована на реальне настання правових наслідків договору, чим право позивача було порушено та у зв'язку з чим його вимоги в частині визнання недійсним договору лізингу є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, ні факт завдання позивачу збитків, ні їх розмір не був підтверджений обґрунтованим розрахунком та відповідними доказами.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Ст. 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Також позивач вказував на спричинення йому моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій відповідача, яка полягає у душевних стражданнях, порушенні ритму життя позивача та необхідності понесення додаткових витрат.

За викладених вище обставин суд погоджується з наявністю підстав для відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди у зв'язку з негативними наслідками, що настали в результаті дій відповідача, та вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

Також згідно зі ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1682,40 грн.

Керуючись ст.ст. 16, 203, 215, 216, 230 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», ст. ст. 3-4, 10-11, 27, 57-61, 88, 169,209, 212-215, 218, 224, 228 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» про визнання недійсним договору лізингу задовольнити.

Визнати недійсним Договір №902157 майнового лізингу від 05.02.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто інтернешнл+» на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 58 000 грн., моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в розмірі 1682,40 грн.

Рішення може бути переглянуто судом, який його постановив, за письмовою заявою відповідача, яка має бути подана протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: