Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 310/8094/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
Провадження № 22-ц/778/2515/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року по справі за позовом відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради до ОСОБА_3 про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року відділ освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що актом ревізії фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради за період 01.12.2008р. по 01.03.2013р. встановлено, що проведеною інвентаризацією на Станції юних натуралістів відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради у матеріально відповідальної особи заступника директора по господарській частині ОСОБА_3 встановлено нестачу 24 секцій забору металевого (інв. № 10330013). Відповідно до пояснень ОСОБА_3 металеві секції забору були викрадені у 2000 році в кількості 65 одиниць, з яких міліцією повернуто 41 одиниця. В ході ревізії документально не підтверджено звернення відділу освіти чи керівника Станції юних натуралістів з заявами до правоохоронних органів.

Відповідно до постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 02.06.2014 року по справі за позовом Державної фінансової інспекції в Запорізькій області до відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради про зобовязання вчинити певні дії, було зобовязано відділ освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради згідно вимоги № 002-14/1525 від 21 листопада 2013 року відповідно до ст. 1166 ЦК України стягнути з осіб, винних у нестачі матеріальних цінностей, розмір збитків та відповідно до п. 10 Порядку визначення розміру збитків від розкрадання, нестачі, знищення (псування) матеріальних цінностей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 116 від 22.01.1996 року, з сум, стягнутих відповідно до цього Порядку, здійснити відшкодування збитків, завданих підприємству, установі, організації з урахуванням фактичних витрат підприємства на відновлення пошкоджених або придбання нових матеріальних цінностей та вартості робіт з їх відновлення.

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку прямих збитків, спричинених внаслідок несанкціонованого демонтажу частини металевого паркану, який входить до складу комплексу будівель і споруд, що знаходяться за адресою: м. Бердянськ, пр. Пролетарський, 5а, складеного ТОВ «Некос+», сума збитків становить 24 155 грн.

На час проведення ревізії матеріально відповідальною особою була заступник директора з господарчої частини Станції юних натуралістів відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради ОСОБА_3, з якою був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. 30.12.2013 року за наказом № 126-к «Про звільнення» ОСОБА_3 було звільнено з посади за ст. 38 КЗпП України.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.130 КЗпП України, ст.ст. 1166, 1193 ЦК України позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму збитків у розмірі 24 155 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, відділ освіти виконавчого комітету Бердянської міської радиподав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з недоведеності заявлених позовних вимог.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами регулює законодавство про працю.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

З огляду на викладене, суд дійшов вірного висновку, що спірні правовідносини регулюються положеннями КЗпП України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Разом із тим, відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 з подальшими змінами "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" визначено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на підставі наказу заст. завідуючого відділом освіти Бердянського міськвиконкому № 120-к від 25.10.1995р. ОСОБА_3 була прийнята по переводу на посаду заступника директора по АХЧ Станції юних натуралістів (а.с. 15).

Наказом начальника відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради № 126-к від 30.12.2013 року ОСОБА_3 була звільнена з посади заступника директора з господарчої частини Станції юних натуралістів з 31.12.2013 року за ст. 38 КЗпП України (а.с. 14).

Представник позивача у суді першої інстанції пояснив, що відповідач працювала на Станції юних натуралісті заступником директора з господарчої частини з 01.11.1995р. по 31.12.2013р. З нею був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність та передані матеріальні цінності за Актом приймання-передачі матеріальних цінностей, які за строком давності не збереглися. Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був поновлений з ОСОБА_3 десь у січні-лютому 2013 року. Під час проведення ревізії фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради за період з 01.12.2008 по 01.03.2013р. було проведено інвентаризацію на Станції юних натуралістів і виявлено нестачу 24 секцій забору металевого (інв. № 10330013). Металеві секції забору були викрадені у період 1996-2000 р.р. Саме внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх посадових обовязків щодо збереження матеріальних цінностей, ввірених їй, позивачу завдано матеріальні збитки на суму 24 155 грн.

Відповідач пояснила, що дійсно працювала на Станції юних натуралістів заступником директора з господарчої частини з 01.11.1995р. по 31.12.2013р. Металеві секції забору поступово розкрадалися впродовж 1996-2000 років. Про факти розкрадання заносилися записи до журналу приймання-здачі чергувань, повідомлялося директору Станції юних натуралістів. Міліція заяви про порушення кримінальної справи не приймала за малозначністю вартості викраденого майна. Вона піднімала питання про списання викраденого майна перед директором і бухгалтером, проте майно так і не було списано. Чи передавалося їй на зберігання майно за актом приймання-передачі на час прийняття її на роботу заступником директора з господарчої частини вона не памятає. Типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був підписаний нею вже під час проведення ревізії у квітні 2013 року. Вважає, що у її діях не має вини з розкрадання секцій забору і, відповідно, їх нестачі.

З наданих суду копій інвентаризаційних описів основних засобів за 2009-2012 роки вбачається, що усі цінності, перелічені в описах, в тому числі паркан інв. № 10330013, перевірялися комісією в натурі за присутності ОСОБА_3 і знаходилися на її відповідальному зберіганні (а.с. 92-99).

04.04.2013 року на підставі наказу № 18 по Станції юних натуралістів була призначена інвентаризаційна комісія для проведення інвентаризації (а.с. 101).

У період з 25.03.2013р. по 20.06.2013р. Бердянською обєднаною державною фінансовою інспекцією була проведена ревізія фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради за період з 01.12.2008р. по 01.03.2013р. (а.с. 37-41).

Під час проведення інвентаризації на Станції юних натуралістів відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради у матеріально відповідальної особи заступника директора по господарській частині ОСОБА_3 було встановлено нестачу 24 секцій забору металевого (інв. № 10330013), що підтверджується протоколом інвентаризаційної комісії Станції юних натуралістів від 04.04.2013р. (а.с. 100), інвентаризаційним описом від 04.04.2013р. (а.с. 102-103), актом ревізії фінансово-господарської діяльності відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради за період з 01.12.2008р. по 01.03.2013р. від 27.06.2013р. № 002-21/4 (а.с. 37-41).

З наданої позивачем копії типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який підписаний ОСОБА_3, неможливо встановити коли саме був укладений цей договір, оскільки дата укладання в договорі не зазначена (а.с. 10).

В пояснювальній записці директора Станції юних натуралістів ОСОБА_4 на імя начальника відділу освіти ОСОБА_5 від 26.02.2016р., ОСОБА_4 зазначає, що Акт прийому-передачі матеріальних цінностей по Станції юних натуралістів відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради, які приймала ОСОБА_3 з 01.11.1995р. та типовий договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між директором Станції юних натуралістів та заступником директора з госпчастини до теперішнього часу не збереглися за строком давності. На прохання відділу освіти типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність між директором Станції юних натуралістів та заступником директора з госпчастини ОСОБА_3 було поновлено у січні-лютому 2013 року перед початком роботи КРУ (а.с. 91).

За таких обставин правильним є висновок суду про те, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не доведено наявності умов, передбачених статтею 130 КЗпП України, для покладення на ОСОБА_3 матеріальної відповідальності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 визнала, що типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність був підписаний нею вже під час проведення ревізії у квітні 2013 року, а згідно інвентаризаційного опису від 04.04.2013р. вже була виявлена нестача 24 секцій паркану, не спростовують правильність висновків суду.

Так, як зазначалося вище, з наданої позивачем копії типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, який підписаний відповідачем, неможливо встановити коли саме був укладений цей договір, оскільки дата укладання в договорі не зазначена. З пояснень відповідача про підписання нею типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність у квітні 2013 року також не можливо встановити дату його укладання. Тобто, посилання представника позивача про наявність підстав для покладення на ОСОБА_3 матеріальної відповідальності за шкоду та доведеності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, носять характер припущень, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Разом з тим, в мотивувальній частині рішення суд зазначив, що вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, в тому числі, і у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України.

Зазначене посилання підлягає виключенню як зайве з мотивувальної частини рішення, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову з підстав недоведеності, а у задоволенні позову не можна одночасно відмовити і з підстав недоведеності, і у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 233 КЗпП України

В цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Решта доказів та обставин, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням із мотивувальної частини посилання суду на пропуск позивачем строку звернення до суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року по цій справі змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення висновки суду щодо пропуску позивачем строку звернення до суду.

В іншій частині рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: