Справа № 686/5597/15-ц
РІШЕННЯ

ІМ'ЯМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 р. м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області у складі:

головуючої - судді Логінової С.М.,

при секретарі - Ленчицькій А.Б.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

за участю представників позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

за участю представників відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Хмельницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про повернення безпідставно набутого майна, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 2/3 частини квартири,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_6 про повернення безпідставно набутого майна, посилаючись на те, що з 1983 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах, 22 травня 2008 року вони зареєстрували шлюб.

Під час перебування у фактичних шлюбних стосунках, а саме 29 червня 2000 року, на кошти, які були зароблені ОСОБА_1 в Італії, ОСОБА_6 придбав двокімнатну квартиру, АДРЕСА_6. Крім цього, про той факт, що саме за належні позивачу кошти була придбана АДРЕСА_1, свідчать листи ОСОБА_6, які він адресував ОСОБА_1 в Італію.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_6 помер, внаслідок чого відкрилась спадщина, до якої входить також означена квартира.

Крім ОСОБА_1, спадкоємцем померлого ОСОБА_6 є його дочка від першого шлюбу - ОСОБА_6, яка успадкувала 2/3 частини вказаного житла.

Та обставина, що саме на зароблені позивачем кошти і виключно в своїх інтересах померлий придбав АДРЕСА_2, стала відома ОСОБА_1 лише під час звернення до нотаріальної контори, що мало місце після смерті ОСОБА_6

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Позивач посилається на те, що ОСОБА_6 без достатніх правових підстав став власником усієї спірної квартири, тому саме на його спадкоємця ОСОБА_6 слід покласти зобов'язання щодо повернення позивачу у власність успадковані нею 2/3 частини квартири АДРЕСА_6

Позивач просить витребувати у ОСОБА_6 2/3 частини квартири АДРЕСА_6

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3.

У подальшому позивач та її представник позовні вимоги доповнили та просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на 2/3 частини АДРЕСА_4 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори 25 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_1.

У судовому засіданні позивач та її представники позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, вказавши, що з 1983 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали у батьків ОСОБА_6 у АДРЕСА_5. З лютого місяця 1987 р. по грудень 1990 р. вони проживали у АДРЕСА_8 яка на праві власності належала ОСОБА_6 30.12.1990 р. означену квартиру продали за 1500 дол. США та придбали автомобіль марки "Таврія" та гараж за 350 дол. США та переїхали проживати до батьків ОСОБА_6 Батьки ОСОБА_6 були людьми похилого віку. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вирішили придбати для своєї сім'ї самостійне житло, тому ОСОБА_1 вирішила поїхати на заробітки в Італію, де вона перебувала з 26.12.1997 року до жовтня 2000 року. Зароблені в Італії гроші позивач передавала частинами своїй сестрі ОСОБА_8 ОСОБА_8 передала 5100 дол. США ОСОБА_6 для придбання квартири АДРЕСА_6.

22 травня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. ОСОБА_6 у 2010 році захворів на невиліковну хворобу, лікувався тривалий час у лікарні м. Хмельницького та у клініці у м. Києві. Кошти на його лікування витрачались із сімейного бюджету. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер. При зверненні до нотаріальної контори позивачу нотаріус роз'яснила про те, що вона повинна отримати свідоцтво про право на спадщину після смерті чоловіка на 1/3 частину АДРЕСА_6, а доводити своє право власності на більшу частку в означеній квартирі вона повинна у суді, звернувшись з відповідним позовом.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснила, що вона та її чоловік проживали однією сім'єю, тому вона вважала, що означена квартира є спільною власністю подружжя. На той час не усвідомлювала, які у майбутньому у неї можуть бути проблеми з означеною квартирою. Просить задовольнити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представники відповідача позов не визнали, пояснивши, що АДРЕСА_6 була придбана за кошти ОСОБА_6, який у 1990 році продав квартиру АДРЕСА_7, яка належала йому на праві власності та за кошти, які заробляв, працюючи водієм у торгово-промисловій палаті у м. Хмельницькому. Представники відповідача просили застосувати строк позовної давності, оскільки ОСОБА_1 знала про порушення свого права ще у 2000 році, однак до суду не зверталась. Просили відмовити у задоволенні позову через його безпідставність.

Заслухавши пояснення позивача, її представників, представників відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", відповідними нормами ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Правила статей 22,28, 29 КпШС в цих випадках не застосовується.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 р. визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов'язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС), а майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно, придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Така позиція висловлена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-66цс13.

Судом встановлено, що з 1983 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали у батьків ОСОБА_6 у АДРЕСА_5, мали спільний бюджет, вели спільно господарство, допомагали батькам ОСОБА_6

З лютого 1987 р. по грудень 1990 р. проживали у АДРЕСА_8 яка на праві власності належала ОСОБА_6 30.12.1990 р. означену квартиру вони продали за 1500 дол. США та придбали автомобіль марки "Таврія" та гараж за 350 дол. США та переїхали проживати до батьків ОСОБА_6 Батьки ОСОБА_6 були людьми похилого віку. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вирішили придбати для своєї сім'ї самостійне житло, тому ОСОБА_1 поїхала на заробітки в Італію, де вона перебувала з 26.12.1997 року до жовтня 2000 року. Зароблені в Італії гроші позивач передавала частинами своїй сестрі ОСОБА_8, яка передала ці кошти ОСОБА_6 для придбання квартири.

Судом встановлено, що 29 червня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 було укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_4 за 7057 грн., посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрованим у реєстрі за № 4127. Фактично ж за квартиру було заплачено 6300 дол. США, що у судовому засіданні підтвердив попередній власник квартири.

ОСОБА_6 не мав матеріальної можливості придбати за власні кошти означену квартиру.

У ході судового розгляду відповідач та її представники не надали суду належних та допустимих доказів щодо наявності у ОСОБА_6 коштів у сумі 6000 дол. США на придбання означеної квартири.

Відповідно до ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Обставини щодо придбання ОСОБА_1 та ОСОБА_6 АДРЕСА_6 внаслідок спільних та особистих доходів, які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, у ході судового розгляду підтверджені показами як свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Окрім цього, обставини щодо придбанння ОСОБА_1 та ОСОБА_6 АДРЕСА_6 внаслідок спільних та особистих доходів, які були об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, підтверджуються письмовими доказами - листами ОСОБА_6, які були надіслані позивачу в Італію.

Судом встановлено, що в означеній квартирі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зробили капітальний ремонт за кошти, які позивач заробила в Італії та за кошти, які отримував ОСОБА_6, працюючи у торгово-промисловій палаті м. Хмельницького.

22 травня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб. ОСОБА_6 у 2010 році захворів на невиліковну хворобу, лікувався тривалий час у лікарні м. Хмельницького та у клініці у м. Києві. Кошти на його лікування витрачались із сімейного бюджету.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_6 помер, витрати, пов'язані з його похованням, ОСОБА_1 здійснювала самостійно.

Після смерті ОСОБА_6 спадкоємцями за законом стали: дружина - ОСОБА_1, дочка ОСОБА_6 від першого шлюбу та батько ОСОБА_6 Останній відмовився від своєї частки на користь онуки - ОСОБА_6.

Судом встановлено, що 25 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 2/3 частини АДРЕСА_6 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори.

26 липня 2013 року на ім'я ОСОБА_1 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини АДРЕСА_6.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частини АДРЕСА_6 як співвласник та на 1/6 частину в порядку спадкування 1/2 означеної квартири після смерті ОСОБА_6

А тому слід визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_6, яке було видано на 2/3 частини АДРЕСА_6 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори та визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини АДРЕСА_4, залишивши у власності ОСОБА_6 1/ 3 частину АДРЕСА_4.

Відповідно до ст. 1213 Цивільного кодексу України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Суд, дослідивши докази, надані сторонами, приходить до висновку, що норми означеної статті - щодо витребування у ОСОБА_6 2/3 частини квартири АДРЕСА_6 не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами з приводу означеного майна.

Суд приходить до висновку, що позивач не пропустила строк позовної давності.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 214, 215 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 1 ст. 17 Закону України "Про власність", ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 р., п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", суд

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про повернення безпідставно набутого майна, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання права власності на 2/3 частини квартири задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 25 березня 2013 року на ім'я ОСОБА_6, яке було видано на 2/3 частини АДРЕСА_6 державним нотаріусом Першої Хмельницької державної нотаріальної контори.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини АДРЕСА_4, залишивши у власності ОСОБА_6 1/3 частину АДРЕСА_4.

В решті позову відмовити.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 276,04 грн.

На рішення через суд першої інстанції, який його ухвалив, може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особою, без участі якої проголошено рішення - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Логінова С.М.