Справа №478/1106/16-ц
пров. №2/478/131/2016
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

17 травня 2016 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до приватного підприємства «Дар Ланів» Казанківського району Миколаївської області про визнання договору оренди землі недійсним,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до приватного підприємства «Дар Ланів» , в якому зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.05.2015 року її неповнолітня донька ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку площею 9,1300 га, розташовану в межах території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області.

В березні 2016 року разом з донькою вирішили передати зазначену земельну ділянку в оренду та 22.03.2016 року дізнались, що реєстраційною службою Казанківського районного управління юстиції 01.02.2016 року було проведено державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного 29.01.2016 року між ОСОБА_1 та ПП «Дар Ланів».

Посилаючись на те, що як законний представник своєї неповнолітньої доньки договір оренди письмово не укладала, із змістом та умовами договору обізнана не була, просила визнати спірний договір оренди землі недійсним та стягнути з відповідача судові витрати

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала заявлені вимоги і зазначила, що про існування договору оренди землі від 29.01.2016 року їй стало відомо в березні 2016 року. Вперше ознайомившись з примірником договору оренди землі від 29.01.2016 року виявила, що її підпис і графі «орендодавець» виконано під договором не нею, а іншою особою. Згодом від рідного дідуся її неповнолітньої доньки ОСОБА_3 дізналася, що саме він вчинив підпис на договорі оренди від її імені. Посилаючись на те, що вона та її неповнолітня донька не уповноважували ОСОБА_3 на укладення та підписання спірного договору, так як мали намір самі вирішувати питання про передачу земельної ділянки в оренду, просила задовольнити заявлені вимоги та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по сплаті нею судового збору.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав і пояснив, що договір оренди землі від 29.01.2016 року, зареєстрований 01.02.2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не містить підпису ОСОБА_1, так як підписав договір дідусь неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який діяв від її імені. Вважає, що підписання спірного договору не особисто ОСОБА_1, а іншою особою дідусем неповнолітньої дитини, не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, тому просив відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Вислухавши пояснення сторін, опитавши свідків та дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку.

Відповідно до ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

В силу ч.2 ст.32 ЦК України на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо нерухомого майна повинна бути письмово нотаріально посвідчена згода батьків і дозвіл органу опіки та піклування.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину - волевиявлення учасника правочину, додержання форми правочину визначеного законом та вчинення правочину особою, яка має необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені першою-третьою, п'ятою, шостою частинами ст.203 ЦК України. В силу п.1 ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Матеріалами справи встановлено, що батьками ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

01 листопада 2014 року ОСОБА_5 помер, після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 9,1300 га, яка розташована на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області, що належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №742361, виданого 06 жовтня 2005 року Казанківською районною державною адміністрацією Миколаївської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №58.

Зазначена земельна ділянка перейшла у власність малолітньої ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 409 від 05 травня 2010 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 37118350 від 05.05.2015 року власником земельної ділянки, площею 9,13 га, розташованої на території Дмитро-Білівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області являється ОСОБА_2.

Згідно договору оренди землі від 29 січня 2016 року, зареєстрованого 01 лютого 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 передала належну неповнолітній ОСОБА_2 земельну ділянку в оренду ПП «Дар Ланів» строком на 7 років.

В судовому засіданні доведено, що вищевказаний договір ОСОБА_1, яка діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, як сторона в договорі, не підписувала і не знайомилася з умовами договору щодо обєкту оренди, строку його дії, розміру орендної плати та порядку її виплати, інших істотних умов, зазначених в тексті договору, а сам спірний договір був підписаний дідусем неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у відсутності ОСОБА_1 як орендодавця, що знайшло своє підтвердження в поясненнях позивача ОСОБА_1, показаннях свідка ОСОБА_3 та показаннях свідка ОСОБА_6 і визнається представником відповідача обставинами, які не підлягають доказуванню.

ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2, заперечує, що надавала згоду та повноваження ОСОБА_3 укладати та підписувати спірний договір в інтересах неповнолітньої дитини. Такі заперечення представником відповідача не спростовані.

За загальним правилом, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (ч. 2 ст.207 ЦК України).

Виняток з цього правила стосується фізичних осіб, які через хворобу або фізичні вади не можуть підписатись власноручно. В такому випадку за дорученням такої особи та в її присутності текст правочину підписує інша особа. При цьому, підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, має бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.

Отже, підпис від імені позивача ОСОБА_1, яка являється законним представником неповнолітньої ОСОБА_2, на спірному договорі вчинено іншою особою без дотримання положень ст.207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами статей 244, 245 ЦК України.

Враховуючи наведене, а також специфіку договорів оренди землі, а саме обовязкову наявність в договорі певних істотних умов та обовязкову державну реєстрацію цих договорів, суд вважає, що відсутність особистого підпису сторони в договорі оренди землі свідчить про те, що сторони не узгодили всі істотні умови договору, передбачені Законом.

За таких обставин, суд вважає доведеним, що під час укладання спірного договору, текст договору було підписано від імені позивача сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії. А тому, не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов договору оренди землі, що є підставою, передбаченою ст.15 Закону України «Про оренду землі» для визнання спірного договору недійсним.

При вчиненні спірного правочину ОСОБА_1, як законний представник своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, згоди на укладення договору оренди землі не надавала, волевиявлення, як учасника правочину, не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, що вказує на недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.3 ст.203 ЦК України.

Таким чином, законні права неповнолітньої ОСОБА_2 щодо користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, передбачені ч. 1 ст.319 ЦК України, були порушені і потребують захисту згідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України, тому суд задовольняє вимоги позивача про визнання спірного договору оренди землі недійсним.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 належить стягнути 551 грн. 20 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до приватного підприємства «Дар Ланів» Казанківського району Миколаївської області про визнання договору оренди землі недійсним, - задовольнити повністю.

Визнати договір оренди землі укладений 29 січня 2016 року між ОСОБА_1 та приватним підприємством «Дар Ланів» Казанківського району Миколаївської області, який зареєстрований 01 лютого 2016 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, - недійсним.

Стягнути з приватного підприємства «Дар Ланів» Казанківського району Миколаївської області на користь ОСОБА_1 судові витрати, повязані зі сплатою судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідач, який не був присутнім у судовому засіданні може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя