Справа № 453/611/15-ц
№ провадження 2/453/11/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.04.2016 року Сколівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Ясінського Ю.Є.

при секретарі Гринюк Л.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сколе Львівської області справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фірма «ОСОБА_2» про стягнення заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1, в особі належним чином уповноваженого представника за дорученням ОСОБА_3, звернувся в суд із позовною заявою, уточненою у ході судового розгляду, в якій, з урахуванням поданих уточнень, просить стягнути з відповідача ПАТ «Фірма «ОСОБА_2»» заборгованість по заробітній платі за період з 2006 року по 15.10.2008 рік за роботу на території гірського населеного пункту у розмірі 11275 грн. 84 коп. та 1500 гривень витрат за ведення справи. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач ОСОБА_1 працював з 24.07.2006 року по 15.10.2008 рік

оператором заправних станцій 2-го розряду АЗС № 3 ЗАТ «Фірма «ОСОБА_2», яка розташована у смт. Верхнє Синьовидне, Сколівського району Львівської області, що має статус гірського населеного пункту. При оформлені на роботу позивачем було здано трудову книжку та надано копію посвідчення, що він проживає на території населеного пункту, якому надано статус гірського. В порушення вимог Закону України «Про статус населених гірських пунктів» та Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 «Про умови праці осіб, які працюють в гірських районах», якими передбачено підвищення до заробітної плати на 25% - відповідачем не проводилось. Для захисту порушеного права змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_3 у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, заяві про уточнення позовних вимог, а також письмових поясненнях на заперечення відповідача проти позову. Надав пояснення, аналогічні наведеним у позові та заяві про його уточнення, з урахуванням поданих письмових пояснень на заперечення проти уточненого позову.

Належним чином уповноважена представник відповідача ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» ОСОБА_4-М.С. у судовому засіданні проти задоволення уточнених позовних вимог заперечила з підстав, наведених у письмовому запереченні проти позову від 16.09.2015 року, вх. № 411, та додаткових письмових поясненнях від 26.01.2016 року. Додатково в судовому засіданні надала пояснення, згідно з якими позивач, під час роботи оператором заправних станцій і до часу звільнення з займаної посади, не представив жодних документів про надання йому статусу особи, яка працює у гірському населеному пункті і відповідно, не підтвердив такий свій статус. Вказала на те, що пільги по оплаті праці, про які йдеться у позовній заяві, розповсюджуються тільки на посадові оклади і тарифні ставки працівників, визначені генеральною, галузевою та регіональною угодами, як мінімальні гарантії в оплаті праці. У випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах, вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальної гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок із наведених підстав не проводиться. Так як ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» не є стороною Генеральної угоди то на неї не поширюються гарантії встановлені Генеральною угодою, а діють мінімальні гарантії в оплаті праці встановлені Законом України «Про державний бюджет України». Заробітна плата позивача ОСОБА_1 була більшою ніж на 25% від мінімальної заробітної плати, встановленої Законом України «Про державний бюджет України», тобто встановленого законом обов»язку здійснювати, ще будь-які доплати до заробітної плати у ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» не було. На підставі наведеного, просила суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, що позивач з 24.07.2006 року і до часу звільнення за угодою сторін 15.10.2008 року працював оператором 2-го розряду заправної станції № 3 ЗАТ «Фірма «ОСОБА_2», розташованої у смт. Верхнє Синьовидне, Сколівського району Львівської області, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського населеного пункту (а. с. 13-15).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка. Правила видачі посвідчення громадянина, що проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому у встановленому законодавством порядку надано статус гірського, врегульовані Положенням про порядок видачі посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 19.03.1996 року № 345. Відповідно до п. 2 Положення посвідчення є документом, який підтверджує, що громадянину надано статус особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського. На підставі цього посвідчення підприємством, установою чи організацією надаються пільги та гарантії, встановлені ст. ст. 3, 5 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Судом встановлено, що позивачу 20.12.2004 року Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області видане посвідчення серії А №501901 громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту (а. с. 17). Однак, як вбачається з письмової заяви, зробленої президентом-Головою правління ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» ОСОБА_5 за вих. від 04.11.2015 року на адресу суду (а. с. 119), позивачем ОСОБА_1 посвідчення громадянина, який проживає і працює на території гірського населеного пункту, представлене не було. Таким чином, упродовж всього часу роботи на вказаному підприємстві і аж до дня звільнення, позивач не предявляв посвідчення на таке підприємство, де працював, для отримання пільг, передбачених ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», а тому у відповідача не було підстав для надання таких пільг.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах, встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» встановлено, що на підприємствах, в установах, організаціях, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету Міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25%. Таким чином пільги, передбачені ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і зазначеною вище Постановою, розповсюджуються лише на ті тарифні ставки і посадові оклади працівників, які визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами як мінімальні гарантії в оплаті праці. Із змісту вказаної норми випливає, що у випадках, коли фактично встановлені посадові оклади і тарифні ставки працівників, які працюють у гірських населених пунктах вищі на 25% і більше за визначені генеральною, галузевими та регіональними угодами мінімальні гарантії в оплаті праці, підвищення даних посадових окладів і тарифних ставок на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» не проводиться.

Як встановлено судом, відповідач ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» не є членом генеральної угоди, угод на галузевому та регіональному рівнях, які б визначали тарифні ставки і посадові оклади працівників згаданого товариства, як мінімальні гарантії в оплаті праці (а. с. 119).

Випискою по особовому рахунку працівника ПАТ «Фірма «ОСОБА_2» за липень 2006 жовтень 2008 років (а. с. 111) підтверджується, що ОСОБА_1 нараховувалася заробітна плата по тарифній системі у залежності від кількості відпрацьованих годин (у тому числі нічних). Всього позивачу за вказаний період виплачено 26947 грн. 99 коп.

В матеріалах справи наявна довідка про доходи №17 (а.с. 88) з якої вбачається, що посадовий оклад позивача ОСОБА_1 за період з 2006 року по 2008 рік, був вищий більш ніж на 25% від розмірів мінімальної заробітної плати встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» за час роботи на ЗАТ «Фірма «ОСОБА_2», а тому на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб які працюють в гірських районах», підвищення окладу не проводилось.

Такими чином, аналіз зібраних по справі доказів підтверджує відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за роботу на території гірського населеного пункту, оскільки суд встановив, що позивачем відповідне посвідчення для виплати гірських у ЗАТ «Фірма «ОСОБА_2» упродовж усього періоду роботи не предявлялось, а тому не було підстав для проведення їх нарахування. Разом з тим, відповідач довів той факт, що, погодинна тарифна ставка оператор була більшою ніж на 25% від розмірів мінімальної заробітної плати встановлених Законами України «Про Державний бюджет України» за час роботи на ЗАТ «Фірма «ОСОБА_2», а тому на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 11.08.1995 року №648 «Про умови оплати праці осіб які працюють в гірських районах», підвищення окладу не проводилось. З огляду на вказане, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10-11, 61, 62, 64, 79, 88, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 94-96, 100 КЗпП України, Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», Законом України «Про оплату праці», Постановами Кабінету Міністрів України № 648 від 11.08.1995 року «Про умови оплати праці осіб, які працюють у гірських районах», № 345 від 19.03.1996 року «Про посвідчення громадянина, який проживає, працює (навчається) на території гірського населеного пункту» із змінами та доповненнями, суд,-

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фірма «ОСОБА_2» про стягнення заробітної плати за роботу на території гірського населеного пункту, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання до апеляційного суду Львівської області через Сколівський районний суд Львівської області апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Сколівського районного

суду Львівської області ОСОБА_6

Повний текс рішення виготовлено 18.04.2016 року