АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/319/16 Головуючий 1 інст. -Тордія Е.Н.
Справа № 637/71/14-ц Доповідач - Бурлака І.В.
Категорія: встановлення факту
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«19» квітня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією родиною, визнання права власності на долю у спільному майні,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним та у подальшому уточненим позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, в якому просила визнати, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_6, визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, придбаної 28 січня 1997 року і зареєстрованої на ім'я ОСОБА_6, визнати за нею право власності на ? частину гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_6, придбаного в 2007 році і зареєстрованого на ім'я ОСОБА_6, визнати за нею право власності на ? частину кімнати № 19 в квартирі АДРЕСА_2, придбаної 23 січня 2012 року і зареєстрованої на ім'я ОСОБА_6

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 05 травня 2014 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_3.

Ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 20 травня 2014 року залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково, визнано факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_6, у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилено, рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року - залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання за нею права власності на ? частини гаража, розташованого по АДРЕСА_6, та на ? частини кімнати № 19 квартири АДРЕСА_3 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В ході розгляду справи у 2015 році ОСОБА_2 неодноразово уточнювала свої позовні вимоги та в останній редакції звернулась з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3. В обґрунтування свого позову посилалась на те, що з 1987 року по 1997 року вона проживала АДРЕСА_5 та зареєструвалась в 1996 році. З 1997 році вона проживала в АДРЕСА_1. Починаючи з 1988 року до 2013 року включно вона проживала разом із ОСОБА_6, який з 1991 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_5. Зазначила, що від фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син ОСОБА_3 та із дозволу ОСОБА_6 він був записаний батьком їх сина. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 помер.

Вказала, що вона разом із ОСОБА_6 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство та займалися підприємницькою діяльністю.

Зазначила, що у 2007 році за їхні сумісні кошти придбана земельна ділянка, яка зареєстрована за їхньою спільною згодою за ОСОБА_6, та знаходиться по АДРЕСА_6. Пізніше на зазначеній земельній ділянці збудовано гараж. Всі будівельні матеріали купувались особисто нею і за її особисті кошти. 23 січня 2012 року за її кошти придбано кімнату № 19 в квартирі АДРЕСА_4, яка зареєстрована за їхньою спільною згодою на ім'я ОСОБА_6

Вказала, що після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на вказане майно. Вказала, що спадкоємці ОСОБА_6 за законом мають намір успадкувати зазначене майно в цілому, а тому виникла необхідність підтвердження факту проживання однією сім'єю з померлим.

Просила визнати, що вона ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України; визнати за нею право власності на ? частини гаража, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 придбаного в 2007 році і зареєстрованого на ім'я ОСОБА_6; визнати за нею право власності на ? частину кімнати № 19 в квартирі АДРЕСА_2, придбаної 23 січня 2012 року і зареєстрованої на ім'я ОСОБА_6

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року, в якому ухвалою Шевченківського районного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з 1987 року по ІНФОРМАЦІЯ_4; визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину кімнати № 4 в квартирі АДРЕСА_7; визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину гаражу, розташованого по АДРЕСА_6.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення - скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. При цьому посилався на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув уваги на те, що майно, яке знаходиться по АДРЕСА_6 відноситься до самочинного будівництва і не зареєстрований у встановленому законом порядку; що пояснення свідка ОСОБА_7, яка вказала, що саме за проханням позивач знайшла кімнату, здійснювала оплату за договором купівлі-продажу, а ОСОБА_6 тільки підписував договір купівлі-продажу є недопустимими; що в договорі купівлі-продажу зазначено, що в зареєстрованому шлюбі померлий не знаходився; що позивач не займалася похованням ОСОБА_6, що свідчить про відсутність спільного побуту і проживання однією сім'єю.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов в частині встановлення факту проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнаючи за ОСОБА_2 право власності на ? частину кімнати № 4 в квартирі АДРЕСА_7, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується судова колегія, обгрунтовано виходив з його доведеності в цій частині.

Пунктом 5 частини 1 статті 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно з вимогами статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в будинку АДРЕСА_5 разом з ОСОБА_6, якого зареєстровано 17 квітня 1991 року до дня його смерті, також зареєстровано ОСОБА_2 з 30 серпня 1996 року, ОСОБА_8 з 06 травня 2003 року, ОСОБА_3 з 09 червня 2010 року.

Із акту № 2 депутата Шевченківської селищної ради від 18 жовтня 2013 року вбачається, що ОСОБА_2 проживала разом з померлим з 1988 року до вересня 2013 року. Вони вели спільне господарство, проживали однією сім'єю, вели сумісний бізнес, від їх спільного проживання народився син - ОСОБА_3, 1991 року народження.

Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Для встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства, закріпленому у ст. 1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року із змінами та доповненнями, згідно якої домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об'єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов'язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов'язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановленні цього факту важливе значення має з'ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім'єю спрямоване на довготривалі відносини.

Практика Європейського Суду з прав людини свідчить про те, що відносини де - факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатися сімейним життям; що якщо заявники прожили спільно близько 15 років, вони складають сім'ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв'язок існує поза шлюбом.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції врахував реєстрацію ОСОБА_6 та ОСОБА_2 за їх місцем проживання, народження спільної дитини, пояснення свідків, письмові докази про ведення спільного господарства, бізнесу та існування довготривалих відносин між ними. Проте, встановивши факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу, невірно зазначив період, з якого його встановлено, виходячи з наступного.

Як вбачається з роз'яснень, які містяться в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року, який діяв на час виникнення правовідносин, факт проживання однієї сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за КпШС України не встановлювався. Розділом VII Прикінцевих положень СК України передбачено, що СК України набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Оскільки період, з якого ОСОБА_2 просила встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу включає період з 01 січня 2004 року, судова колегія вважає за необхідне його змінити та встановити його не з 1987 року, оскільки це суперечить чинному законодавству, а з 01 січня 2004 року.

У зв'язку чим рішення суду в цій частині підлягає зміні з зазначенням факту встановлення проживання однією сім'єю чоловіка та жінки з 01 січня 2004 року.

Статтею 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю , але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини 1 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що під час спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за спільні кошти придбали кімнату № 19 в квартирі АДРЕСА_4, яку за їх спільною згодою зареєстровано за ОСОБА_6 06 лютого 2012 року.

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що оскільки в договорі купівлі-продажу не зазначено, що ОСОБА_6 перебував в фактичних шлюбних стосунках, тому ця кімната не є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 судовою колегією не приймаються, оскільки нотаріус відповідно до ст. 5 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року із змінами та доповненнями не зобов'язаний перевіряти сімейний статус покупця.

Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно - кімнату № 19 в квартирі АДРЕСА_4, суд першої інстанції встановив не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя.

У зв'язку з чим рішення суду в цій частині є законним та обгрунтованим.

Разом з тим судова колегія не погоджується з висновком суду щодо того, що об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є гараж, виходячи з наступного.

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинне збудоване нерухоме майно не може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об'єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 придбано житловий будинок АДРЕСА_6

10 липня 2013 року придбано земельну ділянку розміром 0,0362 га за зазначеною адресою для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва.

Рішенням виконавчого комітету Шевченківської селищної ради Шевченківського району Харківської області від 07 червня 2004 року № 249 дозволено ОСОБА_6 знесення сараїв для розширення гаражу розміром 5,5х15,0 та знесення існуючого житлового будинку. Цим рішенням зобов'язано ОСОБА_6 замовити розробку необхідної проектно-кошторисної документації, узгодити її у встановленому порядку та отримати дозвіл на будівельно-монтажні роботи у відділі містобудування та архітектури районної державної адміністрації.

30 травня 2004 року ОСОБА_6 подано заяву про виготовлення технічної документації для отримання дозволу для розширення гаражу та сплачено за її виготовлення.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що дозвіл на будівельно-монтажні роботи у відділі містобудування та архітектури районної державної адміністрації ані ОСОБА_6, ані вона не отримали.

Відсутність відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що на теперішній час на земельній ділянці знаходиться гараж, як самостійний об'єкт. Житловий будинок, сараї Б, В, гараж Г. знесено.

Із висновку про технічний стан господарських будівель, прибудов, надбудов і споруд № 31 від 20 грудня 2013 року вбачається, що технічний стан гаража, побудованого в 2007 році є добрим.

Із технічного висновку про стан будівельних конструкцій гаража літ «Г» від 17 січня 2013 року вбачається, що технічні рішення, прийняті при будівництві гаража відповідають вимогам діючих норм та правилам державних стандартів будівельних, санітарних та протипожежних норм.

Проте, в експлуатацію гараж не прийнято.

Визначаючи право власності на гараж за відсутності житлового будинку, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися не судом, а відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.

Відповідно до статті 27 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року із змінами та доповненнями вбачається, що забудова присадибних, дачних, садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки, проектування такої забудови здійснюється за бажанням замовника без отримання містобудівельних умов та обмежень.

Виходячи з наведеного та вимог закону, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визнання права власності на гараж, як об'єкта спільної сумісної власності подружжя, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову позивачу в цій частині.

Що стосується стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги, судова колегія виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 267, 96 грн. не на той рахунок.

Відповідно до пункту 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, встановивши, що судовий збір сплачено не за місцем розгляду справи, згідно Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного або місцевого бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за № 1650/24182, помилково сплачений судовий збір необхідно повернути ОСОБА_1 Питання щодо стягнення судового збору за подачу апеляційної скарги вирішено виходячи з вимог ч. ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року із змінами та доповненнями .

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року - змінити, скасувавши його в частині встановлення факту проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з 1987 року та в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на ? частину гаражу, розташованого по АДРЕСА_6 і в задоволенні позову в цій частині ОСОБА_2 - відмовити.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6 однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період з січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в дохід держави 242, 53 грн. судового збору по 121, 27 грн. з кожного.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби у Червонозаводському районі міста Харкова повернути ОСОБА_1 267,96 грн. сплачених 06 січня 2016 року за квитанцією № 0.0.485951748.1 ПАТ КБ «ПриватБанк» на розрахунковий рахунок 1011, Одержувач: УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова, код отримувача: 37999628, МФО банку: 851011, банк: ГУ ДКСУ у Харківській області.

Вилучити з матеріалів справи і повернути ОСОБА_1 оригінал вказаної квитанції (а.с.242), долучити до матеріалів справи її копію.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії