У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Гвоздика П.О., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів.

Посилався на те, що 09 грудня 2014 року між сторонами укладено договір № 00485 фінансового лізингу, предметом якого є зобов'язання Лізингодавця (відповідача) придбати сільськогосподарську техніку (трактор МТЗ-892) у власність та передати у користування Лізингоодержувача (позивача) на строк та на умовах, передбачених договором. Після сплати обумовленого договором платежу у розмірі 70000 грн ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відмовилось надавати позивачеві трактор у зв'язку з тим, що договором передбачено сплату 50% вартості предмета лізингу. Зазначає, що умовами спірного договору передбаченні такі лізингові платежі: адміністративний платіж, авансовий платіж, комісійна винагорода за передачу предмета лізингу, а тому сплачені кошти в сумі 70000 грн, на думку позивача, є залученням коштів для придбання трактора в порушення вимог діючого законодавства без ліцензії на здійснення фінансових послуг. Посилаючись на частини 1, 2, 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», якими передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачем не є вичерпним. Позивач вказує, що, на його погляд, спірний договір містить ряд несправедливих умов у статтях: 1 п. 1.4, п.1.8; ст. 3 п. 3.2 підпункти 3.2.3, 3.2.4, 3.2.7, пункт 3.4 підпункт 3.4.5; ст.5 п. 5.4, 5.7, 5.9; ст.7 п. 7.3; ст. 10 п.10.15, п.10.16; ст.12 пункти 12.1-12.13. Так, згідно п. 1.4 ст. 1 договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вказаними зобов'язаннями відповідає продавець, проте, у спірному договорі відсутні будь-які відомості щодо продавця товару, його найменування, місце знаходження, куди має звертатися позивач у разі порушення комплектності, якості товару, що суперечить вимогам ст. 808 ЦК щодо солідарної відповідальності відповідача та продавця товару. Пунктом 1.8 ст.1 договору встановлена можливість зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору і до придбання трактору за додатковою угодою, що передбачає проведення додаткових розрахунків, проте, споживачу не надано право у такому випадку, в односторонньому порядку розірвати договір та повернути сплачені кошти, що на його погляд, є несправедливою умовою у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 3 п. 3.2, п.3.4, ст. 10 п.10.15 (підпунктами 3.2.3, 3.2.4, 3.2.6, 3.4.5) договору передбачене право відповідача в односторонньому порядку вилучити предмет лізингу та розірвати договір; разом з тим, споживач вправі здійснити дострокову сплату всіх лізингових платежів не раніше ніж через 12 календарних місяців з дня підписання договору, більш того, за дострокову сплату лізингових платежів споживач повинен сплатити штраф у розмірі 10% від суми достроково сплаченого платежу, що вказує на жорсткі і несправедливі умови, які порушують права споживача на повне, ефективне і дострокове виконання умов договору. Окрім того, позивач вказує, що згідно п. 5.4 ст. 5 Лізингоодержувач несе відповідальність стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти Лізингодавця, як власника предмету лізингу, щодо травмування, смерті, пошкодження, втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам чи майну, що виникли внаслідок володіння, експлуатації, транспортування предмету лізингу; в силу п. 5.8 ст. 5 договору відповідач фактично звільняється від будь-якої відповідальності, що може виникнути в результаті використання предмету лізингу, в той же час, згідно п. 7.3 ст. 7 договору страхування предмету лізингу здійснюється за рахунок споживача але на користь відповідача, що на погляд позивача, є жорсткими та несправедливими умовами. У п. 5.9 ст. 5 договору вказано, що підписанням спірного договору позивач повідомлений та попереджений про всі особливості предмета лізингу, (підпунктом 3.1.3 п.3.1. ст. 3 договору передбачено обов'язок відповідача повідомити позивача про всі відомі особливості та недоліки трактора). Проте, в момент підписання спірного договору предмет лізингу ще не було придбано, а значить відсутня будь-яка інформація відносно трактора, чим порушене право позивача про повну, достовірну та доступну інформацію щодо предмету лізингу. Вказує, що ст. 12 договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед відповідачем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність Лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.13 договору стосовно Лізингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору Лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Наголошує, що аналізуючи зміст договору лізингу, очевидним є факт включення відповідачем у договір несправедливих умов, що є порушенням прав позивача як споживача. Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №00485 від 09 грудня 2014 року, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», стягнути з відповідача на його користь сплачені на виконання недійсного договору 70000 грн та судові витрати по справі.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2015 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00485 від 09 грудня 2014 року, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 грошову суму сплачену нa виконання договору фінансового лізингу № 00485 від 09 грудня 2014 pоку у розмірі 70000,00 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» - Григоренко І.В., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 09 грудня 2014 року, укладеного між сторонами дає підстави прийти до висновку, що в договорі звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Судами встановлено, що 09 грудня 2014 pоку між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 укладено договір № 00485 фінансового лізингу.

Предметом лізингу є трактор МТЗ-892, вартістю 20 000 доларів СШA, що еквівалентно 325 000 грн з ПДВ. (а.с. 30, 34).

Згідно квитанції N N001342750 від 09 грудня 2014 pоку позивач сплатив на користь відповідача 40 000,00 грн, та згідно платіжного доручення від 11 грудня 2014 року - ще сплатив відповідачеві 30000,00 грн.

Як вбачається з п. 1.4 Договору, Лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. Проте, в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Умовами спірного договору передбачені такі лізингові платежі: Адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, розмір якого відображається у Додатку № 1 до Договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу, який становить 10% вартості предмета лізингу, тобто 2 000,00 доларів США (у вступній частині договору «Визначення термінів», ст. 1 договору), а також авансу ціни предмета лізингу, який становить 50 % вартості предмета лізингу; комісії за передачу предмета лізингу у розмірі 3 % вартості предмета лізингу (ст. 1, ст. 9 договору). Крім того позивач зобов'язаний сплачувати щомісячний «лізинговий платіж», який включає: відшкодування вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (ст. 10 договору).

Статтею 12 Договору «Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед Лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Так, пунктами 12.1-12.12 Договору стосовно Лізиингоодержувача встановлена відповідальність у вигляді сплати штрафних санкцій, одностороннього розірвання договору Лізингодавцем, відшкодування збитків, повернення предмета лізингу. Споживач же позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору.

Згідно п. 12.1 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням, проте, у такому випадку поверненню підлягає 60 % від Авансового платежу та/або його частин, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж (за організацію даного договору у розмірі 10 % вартості трактору) Лізингоодержувачу не повертається.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, як встановлено судами, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка є обов'язковою для застосування.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до переоцінки доказів..

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Гвоздик П.О., ІваненкоЮ.Г.