Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Завгородньої І.М.,

ПоповичО.В., Ситнік О.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України», завідувача лабораторії нових та маловивчених захворювань державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_4, заступника директора державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_5, директора Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_6, провідного юрисконсульта Державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_7, провідного юрисконсульта державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_8, начальника відділу кадрів державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_9, працівника державної установи «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_10 про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати наказ про звільнення, зобов'язання здійснити повний розрахунок при звільненні, стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, відшкодування моральної шкоди, здійснення індексації заробітної плати, поновлення членства у профспілковій організації, зобов'язання вчинити інші дії за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 01 листопада 2001 року по 20 лютого 2013 року вона працювала в державній установі «Інститут мікробіології та імунології ім. І.І. Мечникова НАМН України»(далі - ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України») за сумісництвом на посаді провідного наукового співробітника. У зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника не сумісниканаказом № 6-к від 20 лютого 2013 року її звільнено з роботи за ст. 43№ КЗпП України. Проте за заведеною нормою звільняються працівники, які суміщують посаду (ст. 105 КЗпП України), а вона працювала у ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» за сумісництвом, тому її звільнення потребувало згоди первинної профспілкової організації, якої не отримано. Наказ підписав колишній директор ОСОБА_11, який з 09 листопада 2011 року не мав повноважень для видання наказу про її звільнення. Крім того, її звільнили без надання щорічної відпустки. Вказувала, що відповідач не надав їй копію наказу про звільнення, не провів виплату сум за три службові відрядження, здійснив повернення її заробітної плати за березень 2012 року у сумі 192,70 грн, не доплатив за липень 2012 року заробітну плату у розмірі 316, 66 грн.

Зазначала, що їй незаконно скасовано виплату надбавки у розмірі 10 % посадового окладу щомісячно за знання та використання у роботі іноземної мови у зв'язку з відсутністю фінансування. Вказала, що у 2002, 2003, 2005, 2009 роках вона незаконно перебувала у відпустках без збереження заробітної плати. Своїми діями відповідач завдав їй моральну шкоду.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ № 6-к про звільнення, зобов'язати ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» видати їй копію цього наказу, довідку про роботу; визнати дії ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» неправомірними в частині невиплати належних їй сум за три відрядження та стягнути з роботодавця на її користь 1 263, 98 грн заборгованості за службові відрядження, компенсацію за несвоєчасно проведений розрахунок у розмірі 325, 30 грн, аванс на службові відрядження в сумі 745,00 грн та зобов'язати надати їй посвідчення про службові відрядження з 17 лютого 2011 року по 24 лютого 2011 року та 15 березня 2011 року по 17 березня 2011 року; стягнути з ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» на її користь заборгованість із заробітної плати за липень 2012 року у розмірі 316, 66 грн та 192, 70 грн незаконно повернутої відповідачу, виплатити їй середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 26 550, 84 грн; зобов'язати ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» провести індексацію заробітної плати за період з 01 по 31 березня, 01 по 31 травня, з 01 по 31 липня, з 01 по 31 серпня, з 01 по 30 вересня 2009 року, з 01 по 30 вересня 2005 року, з 01 по 31 березня, з 01 по 31 травня, з 01 по 30 червня, з 01 по 31 грудня 2003 року, з 01 по 31 травня, з 01 по 30 червня 2002 року з урахуванням індексу споживчих цін та стягнути на її користь суми простою протягом 5 місяців 2009 року з 01 по 31 березня, з 01 по 31 травня , з 01 по 31 липня, з 01 по 31 серпня, з 01 по 30 вересня у розмірі 5 місячних її окладів з урахуванням індексу споживчих цін; протягом одного місяця 2005 року з 01 по 30 вересня у розмірі її місячного окладу з урахуванням індексу споживчих цін; протягом 4 місяців 2003 року з 01 по 31 березня, з 01 по 31 травня, з 01 по 30 червня, з 01 по 31 грудня 2003 року у розмірі 4 місячних її окладів, протягом 2 місяців 2002 року з 01 по 31 травня, з 01 по 30 червня у розмірі 2 місячних її окладів з урахуванням споживчих цін; визнати незаконною відмову ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» надати їй щорічну відпустку з 20 лютого 2013 року по 03 квітня 2013 року; стягнути з ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» на її користь моральну шкоду у розмірі43 848,00 грн, за ненадання довідки про роботу в сумі 43 848,00 грн та в сумі 43 848,00 грн за складання та видачу завідомо неправдивого офіційного документа довіреності від 10 грудня 2015 року; визнати відсутність повноважень у колишнього директора ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» ОСОБА_11, який підписав наказ про її звільнення; визнати дискримінацію її відповідачем за професійними ознаками; визнати незаконними дії ОСОБА_4 та ОСОБА_12 щодо ненадання можливості авторам проекту оприлюднити результати проекту науково-дослідної роботи за темою «Біоінформатичний аналіз геному соціально значущих патогенів та створення молекулярних наборів для їхньої ампліфікаційної детекції» на 2013-2015 роки на засіданні вченої ради установи від 21 червня 2012 року через незаконне витребування у авторів проекту його електронної версії, що є її інтелектуальною власністю; визнати незаконним зняття з неї надбавки у розмірі 10% посадового окладу щомісячно за знання та використання у роботі однієї європейської мови з 01 серпня 2009 року та стягнути на її користь суму в розмірі 10 % посадового окладу щомісячно за знання та використання у роботі іноземної мови, починаючи з 01 серпня 2009 року по 20 лютого 2013 року; визнати недійсним рішення профспілкового комітету ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» про виключення її з членів профспілки та акт від 18 листопада 2011 року Харківської обласної організації профспілки працівників охорони здоров'я України; зобов'язати профспілковий комітет ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» поновити її членство з 01 січня 2012 року, надати їй облікову картку члена профспілкової організації, виписку з протоколу зборів профспілкової організації; винести окремі ухвали щодо ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України», працівників відділу кадрів, юрисконсультів, Національної академії медичних наук України щодо недійсності додаткової угоди від 20 вересня 2011 року - ОСОБА_13, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_14, Кравченко Н.О., ОСОБА_15, ОСОБА_6, яку направити до прокуратури Харківської області.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 листопада 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» на користь ОСОБА_3 компенсацію за службові відрядження на загальну суму 1 263,98 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди суму 1 200,00 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції у частині відмови у визнанні незаконним наказу про звільнення та визнання незаконною відмови у наданні відпустки при звільненні у зв'язку з пропуском строку звернення до суду, у цій частині позову відмовлено за безпідставністю. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що наказом № 57-к від 01 листопада 2001 року ОСОБА_3 прийнято на роботу в ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» на посаду провідного наукового співробітника (0, 5 ставки посадового окладу) за сумісництвом з основною роботою в Національному науковому центрі «Інститут експериментальної і клінічної ветеринарної медицини» Національної академії аграрних наук на посаді провідного наукового співробітника лабораторії молекулярної діагностики.

Наказом № 6-к від 20 лютого 2013 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за сумісництвом у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, на підставі статті ст. 43№ КЗпП України, з яким позивач ознайомлена належним чином, про що свідчить її підпис на наказі (а. с. 111, т. 1). В трудовій книжці ОСОБА_3 20 лютого 2013 року зроблено запис про її звільнення (а. с. 128, т. 10).

Відповідно до п. 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом.

Пунктом 8 Положення визначено, що звільнення з роботи за сумісництвом провадиться з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником, чи обмеження сумісництва у зв'язку з особливими умовами та режимом праці без виплати вихідної допомоги.

Статтею43№ КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) здійснюється у випадку звільнення з суміщуваної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженнями на роботу за сумісництвом, передбаченими законодавством.

Вирішуючи спір про визнання незаконності та скасування наказу № 6-к від 20 лютого 2013 року про звільнення позивача, апеляційний суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 з роботи за сумісництвом відбулось на законній підставі у зв'язку з прийняттям працівника, який не є сумісником. Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_11 не був уповноваженою особою на звільнення позивача, апеляційний суд відхилив із посиланням на встановлені обставини про те, що ОСОБА_11 з 20 жовтня 2000 року до його смерті (17 жовтня 2013 року) обіймав посаду директора ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України».

Запис про звільнення сумісника проводиться за ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43. Запис про звільнення ОСОБА_3 за ст. 43№ КЗпП України, коли обґрунтованість підстав звільнення із роботи за сумісництвом доведена, не тягне за собою поновлення її на роботі, а може бути підставою вимоги про приведення формулювання причини звільнення у відповідності з формулюванням чинного законодавства, тобто із ст. 43№ КЗпП України на ст. 7 КЗпП України та п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом.

З інших підстав законність видачі наказу № 6-к про звільнення ОСОБА_3 з роботи за сумісництвом у позові не оспорювалася.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що працівника-несумісника прийнято на роботу без оголошення конкурсу, що суперечить змісту Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» та є підставою визнання наказу № 6-к від 20 лютого 2013 року незаконним, відхиляються, оскільки такими обставинами позов не обґрунтовувався. В силу ст. ст. 11, 355 ЦПК України суд касаційної інстанції не може переглядати законність судових рішень у справі поза межами позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Погоджуючись із висновками суду першої інстанції у частині вирішення позову про зобов'язання ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» надати позивачу копію наказу про звільнення, апеляційний суд зазначав, що про звільнення ОСОБА_3 було відомо 20 лютого 2013 року, вона підписала наказ, отримала розрахунок під час звільнення, в трудовій книжці за основним місцем її роботи зроблено відповідний запис. Починаючи з лютого 2013 року за видачею копії наказу позивач протягом строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, не зверталась. Вперше за захистом своїх прав з такою вимогою до суду вона звернулась тільки у лютому 2014 року. Поважних причин пропуску строку не надала, тому висновок суду щодо відмови ОСОБА_3 в задоволенні цієї вимоги у зв'язку з пропуском строку є законним, а доводи апеляційної скарги щодо цього - необґрунтованими.

Із такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Статтею233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуютьсядо заяв про вирішення трудового спору, у якій позивач ставить питання про захист оспорюваних трудових прав, тобто порушення трудового права має доводитися у процесі доказування (абсолютність права не встановлена).

Разом з тим, право працівника на отримання копії наказу про звільнення є абсолютним, оскільки є складовою права на інформацію про роботу на підприємстві, необхідного для забезпечення інших прав звільненого працівника - подальшого працевлаштування, пенсійного забезпечення тощо. Реалізація вказаного права не обмежується строками ст. 233 КЗпП України.

Крім того, фактичне надання наказу при звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, є беззастережним обов'язком роботодавця.

Встановивши обставини невиконання цього обов'язку ДУ «ІМІ ім. І.І. Мечникова НАМН України» перед ОСОБА_3, апеляційний суд неправильно керувався нормами ст. 233 КЗпП України при вирішенні позову в цій частині.

Не можна погодитися й з висновками суду про вирішення позовних вимог про стягнення заробітної плати за березень 2012 року у розмірі 192, 70 грн (позовні вимоги у цій частині остаточно уточнено 26 жовтня 2015 року, т. 10, а. с. 40-42).

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Стаття 110 КЗпП України визначає, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати;в) сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відмовляючи у стягненні оспорюваної суми розміром 192, 70 грн, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримала заробітну плату за березень 2012 року, розмір отриманих коштів не оспорювала. Доказів необґрунтованого розрахунку заробітної плати за березень 2012 року матеріали справи не містять.

Апеляційний суд погодився із такими висновками суду.

Вимоги ст. ст. 60, 179, 213, 214, 301 ЦПК України зобов'язують суд з'ясувати обставини, що обґрунтовують заявлені вимоги, на підставі наданих на їх підтвердження доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За вимогами ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Архівна відомість за період січень-грудень 2012 року (Т. 1, а. с. 158) відображає суму 192, 70 грн зі значенням «мінус» у складі нарахувань за березень 2012 року, код бухгалтерського обліку 31, вид оплати - доплата до суми. Як підтверджує вказаний документ, виплату заробітної плати ОСОБА_3 у березні 2012 року зменшено на 192, 70 грн.

Перевіряючи правильність вирішення справи судом першої інстанції, апеляційний суд не встановив, за яким видом та підставою утримань із заробітної плати відбулося списання суми 192, 70 грн, правомірність проведеної операції та обґрунтованість позовної вимоги про повернення спірної суми.

При цьому варто враховувати положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України, за якою у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року, положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку з положеннями ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню у частині вирішення позову про стягнення заробітної плати за березень 2012 року у розмірі 192, 70 грн та про зобов'язання надати копію наказу про звільнення із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за правилами ст. 338 ЦПК України.

Заявник просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції у повному обсязі, проте підстав скасування оскаржуваного рішення в іншій частині у касаційній скарзі не наводить, обставин для виходу за межі касаційної скарги (ч. 3 ст. 335 ЦПК України) не встановлено, а тому в іншій частині вирішення справи рішення апеляційного суду залишається без змін згідно ст. 337 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги щодо упередженості складу колегії суддів апеляційного суду при розгляді справи не становлять підстав скасування рішення апеляційного суду, оскільки ці доводи розглянуто судом апеляційної інстанції у межах вирішення заяв про відвід судді-доповідачу та суддям колегії із постановленням відповідних ухвал.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року скасувати у частині вирішення позову про стягнення заробітної плати за березень 2012 року у розмірі 192, 70 грн та про зобов'язання надати наказ про звільнення, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: Т.П. Дербенцева

І.М. Завгородня

О.В. Попович

О.М.Ситнік