Справа №487/6893/15-ц 25.04.2016 25.04.2016 25.04.2016
Справа № 487/6893/15-ц Головуючий у 1 інстанції Разумовська О.Г.
Провадження №22-ц/784/973/16 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенком О.С.

за участі:

прокурора - Коткової В.А.,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовом прокурора міста Миколаєва до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та покладення обов'язку з повернення земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

31 серпня 2015 року прокурор м. Миколаєва пред'явив зазначений позов до Миколаївської міської ради (далі - ММР) та ОСОБА_2, який обґрунтовував наступним.

Рішенням Миколаївської міської ради від 25 березня 2009 року № 35/42 товариству з обмеженою відповідальністю «Миколаївбудпроект» (далі ТОВ «Миколаївбудпроект») було надано дозвіл для складання проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 39 542 м-2, з метою надання її в оренду строком на 10 років, для обслуговування придбаного майна по АДРЕСА_2

Ділянка підлягала комерційному використанню названим товариством, і призначалася для обслуговування придбаного ним майна по АДРЕСА_2

У подальшому Миколаївська міська рада п. 23 та підпунктом 23.1.(який є складовою частиною названого пункту) розділу 4 свого рішення від 04 вересня 2009 року № 36/61 затвердила проект землеустрою, щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 1 000 м-2, яка є складовою названої вище земельної ділянки, змінивши її цільове призначення та віднісши до земель житлової забудови, й надала її у власність ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

На підставі цього рішення, 03 грудня 2009 року ОСОБА_2 одержав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, згідно якого він став власником земельної ділянки за названою адресою.

Посилаючись на те, що земельна ділянка отримана ОСОБА_2 з порушеннями чинного земельного та водного законодавств, оскільки розташована у прибережній захисній смузі Бузького лиману і відноситься до земель водного фонду з обмеженою сферою використання - просив позов задовольнити та:

●визнати незаконним та скасувати пункти 23, 23.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/61 від 04.09.2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1 000 м-2, нормативною грошовою оцінкою 390 600 гривень за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1;

●визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 та скасувати його державну реєстрацію;

●зобов'язати ОСОБА_2 повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 1 000 м-2, розташовану по АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1

Крім того, просив визнати поважними причини пропуску ним позовної давності та поновити строк на звернення з даним позовом до суду, оскільки наявність зазначених порушень було виявлено лише в квітні 2015 року під час проведення перевірки додержання вимог земельного законодавства в діяльності ММР.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року позов задоволено у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити у справі нове рішення, про відмову в задоволені позовних вимог.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи і положенням чинних земельного та водного законодавств.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції у частині вирішення вимоги прокурора міста Миколаєва про витребування земельної ділянки скасувати і, в названій частині, ухвалити нове рішення, яким відмовити прокурору міста Миколаєва у названій вимозі.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Задовольняючи позов прокурора у повному обсязі, суду 1 інстанції виходив з того, що спірну земельну ділянку не можна було надавати ОСОБА_2 у власність, оскільки відповідно до Генерального плану м. Миколаєва вона відноситься до території зелених насаджень загального користування та зелених насаджень спеціального призначення і більше того, її виділення проведено без урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, в той час як вона входить до складу прибережної захисної смуги Бузького лиману і знаходиться на відстані від урізу води, яка є меншою ніж це передбачено статтями 88 ВК України та 60 ЗК України.

У зв'язку з цим, як на думку суду 1 інстанції, усі розпорядчі дії та рішення щодо неї, а також правоустановчі документи, слід вважати незаконними й скасувати, а на відповідача покласти обов'язок з її повернення Миколаївській міській раді.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, крім висновку щодо обов'язку з повернення ділянки, вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Що ж до висновку про повернення земельної ділянки, то суд діяв без точного дотримання положень чинних матеріально та процесуального права, у зв'язку з чим, без зазначення підстави, поклав на ОСОБА_2 обов'язок повернути її титульному володільцю.

У зв'язку з цим, зазначена вимога підлягає новому вирішенню апеляційною інстанцією.

Крім того, районний суд вважав, що, причини пропуску прокурором позовної давності є поважними, а тому порушене право підлягає захисту.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Такі способи передбачені частиною 2 ст. 16 ЦК України.

Зокрема, такими способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

- припинення дії, яка порушує право;

- відновлення становища, яке існувало до порушення;

- визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Що стосується норм матеріального права, яким слід керуватися при вирішені даної справи, то вони такі.

В силу ст.ст. 13-14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону і гарантується державо.

Відповідно до ст.ст. 78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК України (в редакції, що діяли на час передачі земельної ділянки відповідачам), право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, Земельного кодексу України, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Земельна ділянка як об'єкт права власності являє собою частину земної поверхні установленими з межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності. Це право вони реалізують безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки лише з підстав, передбачених законом, зокрема у разі безоплатної передачі ділянок із земель державної і комунальної власності.

До земель комунальної власності відносяться землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, зазначивши в ній бажані розміри та мету її використання.

Відповідна державна адміністрація або рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Після розробки проекту і узгодження його з органом по земельним ресурсам, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини, він подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування, яка і приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, за формою державних актів затверджених Кабінетом Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона законом передачі земель у приватну власність громадян.

Зокрема, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених Земельним кодексом.

За ст. ст. 58, 60-61 ЗК України та ст.ст. 87-88, 91 Водного кодексу України, «Порядком визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», затверджених постановою Кабінету міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 до земель водного фонду належать землі, зайняті річками й прибережними захисними смугами вздовж них.

Для створення сприятливого режиму водних об'єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.

Вздовж річок з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

- для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів;

- для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів;

- для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

- для лиманів не менше двох кілометрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги в межах населених пунктів встановлюються - з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, лиманів забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

Громадянам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

З системного логічного аналізу зазначених норм випливає висновок про те, що Миколаївська міська рада могла передати у власність громадян земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку лише за умови, що наділена земельна ділянка має саме таке цільове призначення; на день виділення вона є вільною; надана за відповідною процедурою і щодо неї чинним законодавством чи рішенням компетентних органів, постановлених у межах їх повноважень, і не встановлено обмежень, щодо можливості її використання для зазначених цілей. При цьому, орган місцевого самоврядування не може постановляти рішення щодо правової долі ділянки усупереч положенням чинного земельного, водного або іншого законодавств. Якщо таке рішення все ж таки постановлено, то воно є незаконним і на ньому не може базуватися право особи на земельну ділянку.

Як вбачається з матеріалів справи, при виділенні ОСОБА_2 земельної ділянки площею 1 000 м-2 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_1 міська рада виписаних вище вимог не дотрималася, у зв'язку з чим таке рішення є незаконним і підлягає скасуванню.

Так, відповідно до інформації, що міститься у довідках Миколаївського обласного управління водних ресурсів № 07/823 від 27.04.2015 року (а.с.-21); Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 27.04.2015 року № 17-1954 (а.с.-22); Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Миколаївській області від 12.05.2015 року № 1011-2313-15 (а.с.-23) - виділена ОСОБА_2 земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги за класифікатором Бузький лиман.

Крім того, названа земельна ділянка належить до території спеціального призначення, території зелених насаджень загального користування, зони ландшафтно-рекреаційного загальноміського значення, зони туристично-рекреаційного комплексу, території пляжів, водних просторів і знаходиться на відстані, за крайніми точками, 146, 108,7, 123,6 метрів від урізу води Бузького лиману.

У зв'язку з таким і, виходячи із прямої заборони вищезазначеними статтями, будь-якого, крім гідротехнічного, будівництва на земельних ділянках із зазначеними обтяженнями, спірна земельна ділянка не могла бути виділена ОСОБА_2 у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд.

Ігноруючи названі вище норми закону і дійсні обставини справи, Миколаївська міська рада протиправно виділила ОСОБА_2 землю.

Це не можна вважати законним і обґрунтованим, у зв'язку з чим, оскаржене рішення Миколаївської міської ради в частині виділення земельної ділянки ОСОБА_2 підлягає скасуванню з відповідними похідними від цього правовими наслідками, а саме, визнанням недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 04 листопада 2009 року на його ім'я (а.с. - 20).

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги в названій частині немає, як немає їх і в частині відмови ОСОБА_2 у вимозі про застосування позовної давності і, поновленні судом позовної давності прокуророві.

Висновок суду про поновлення прокуророві позовної давності, є вірним, оскільки про глибинні характеристики названих порушень прокурор дізнався лише після здійснення додаткової перевірки матеріалів, розповсюджених у засобах масової інформації, щодо порушень Миколаївською міською радою земельного законодавства.

При цьому, присутність прокурора на сесії міської ради, навіть за доведеності такого, на перебіг позовної давності по даній справі не впливає, оскільки з прийнятого радою рішення не можна певно судити про наявність порушення земельного законодавства, оскільки це можна було встановити лише при перевірці, що прокуратурою і було здійснено пізніше.

Стосовно тверджень представника відповідача про те, що спірна земельна ділянка не входить до прибережної захисної смуги земель водного фонду, оскільки відсутній проект та нормативно-технічна документація визначення розміру і межі водоохоронної зони, то вони є помилковими, оскільки ґрунтується на помилковому тлумаченні названою особою чинного земельного законодавства.

Так, законодавець, надаючи чинності земельному та водному кодексу сам визначив ширину прибережної захисної смуги, і ці чинники, орган місцевого самоврядування на свій розсуд зменшити не може. Правомочності названого органу стосуються лише документально-технічного оформлення встановленого розміру, меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них.

Не може братися до уваги і твердження відповідачів щодо належності спірної ділянки до земель забудови, оскільки вони суперечать виписаному вище і, крім того, вона виведена з земель водного фонду без дотримання порядку та процедури зміни цільового призначення земель, передбачених главою 4 Земельного кодексу України.

В той же час, суд не обґрунтував, з яких підстав він задовольняє вимогу прокурора про витребування землі і, пославшись лише на статтю 16 ЦК України, витребував земельну ділянку на користь Миколаївської міської ради, яка за своїм процесуальним статусом є відповідач по справі, що є неприпустимим.

Так, відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частині другій статті 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Це може бути реституція, віндикація чи кондиція.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку із цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції, може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Разом із тим, відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Крім того, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) пред'являє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Одночасне пред'явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого невласника) і про визнання недійсним правочину із застосуванням реституції (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння), тобто одночасне застосування статей 216 і 388 ЦК України є помилковим, адже віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.

До того ж одна з умов застосування віндикаційного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов'язально-правових способів.

У справі, яка переглядається, прокурор звернувся до суду з позовом до міської ради про визнання незаконним і скасування рішення цієї ради про передачу у власність земельної ділянки з підстав порушення міською радою вимог закону під час прийняття цього рішення, визнання недійсними договору купівлі-продажу й державного акта та повернення земельної ділянки у комунальну власність.

При цьому, щодо останньої вимоги ним не було названо будь-якого із способів витребування земельної ділянки.

Суд на це не звернув своєї уваги і вчинив дію, яку прокурор вимагав, не маючи правової підстави для цього, що є помилкою, яка тягне за собою скасування рішення в названій частині, а оскільки без зазначення позивачем підстави для задоволення позовної вимоги суд не може сам її зазначити, то у названій вимозі слід відмовити.

Що ж до твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про відсутність у прокурора права на пред'явлення позову від свого імені, то воно не ґрунтується на законі.

Так, стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55).

У статті 15 ЦК України безпосередньо не визначаються органи, які здійснюють захист цивільних прав.

Так, крім органів, зазначених у статті 55 Конституції України, відповідно до окремих актів законодавства України здійснюють захист цивільних прав та інтересів або сприяють їх захисту, зокрема, органи прокуратури.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Одним із таких органів є прокуратура, на яку пунктом 2 статті 121 Конституції України покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві.

У разі прийняття судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Таким чином, пред'являючи даний позов прокурор та суд, відкриваючи по ньому провадження, діяли у правовому полі і названі надавачем апеляційної скарги твердження не можуть братися до уваги.

Що ж до тверджень про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 жовтня 2015 року в частині вирішення вимоги прокурора міста Миколаєва про витребування земельної ділянки скасувати і в названій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити прокурору міста Миколаєва у вимозі до ОСОБА_2 про покладення на того обов'язку повернути Миколаївській міській раді земельну ділянку площею 1 000 м-2, розташовану по АДРЕСА_1, з кадастровим номером НОМЕР_1

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Серебрякова Т.В.

ОСОБА_5