У Х В А Л А

іменем україни

29 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д. О.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Мостової Г. І.,

Колодійчука В.М., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, у якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року позов задоволено.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_4 про необхідність зміни ставлення до виховання дочки ОСОБА_5, виконуючи в подальшому обов'язки щодо виховання та утримання дитини належним чином.

Покладено контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків щодо дочки на Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалене у справі рішення апеляційного суду просить скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно виховання дочки, не проявляє батьківської турботи, не цікавиться освітою, не турбується про її фізичний та духовний розвиток, матеріальної допомоги на їх утримання не надає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов'язками, тому підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, установлені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, відсутні.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 23 лютого 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 вересня 2011 року було розірвано. Мають спільну дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_3 посилалася на те, що малолітня дочка після розірвання шлюбу проживає разом із нею та перебуває на повному її утриманні, а відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків із виховання дитини, не надає матеріальної допомоги на її утримання, а його аморальна та агресивна поведінка у зв'язку зі зловживанням алкогольними напоями негативно впливає на стан здоров'я дитини, фізичний, духовний та моральний її розвиток, тому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 неодноразово засуджувався за умисні злочини в стані алкогольного сп'яніння.

Так, вироком Київського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2012 року ОСОБА_4 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а вироком цього ж суду від 04 березня 2015 року визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Згідно з листом Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28 листопада 2014 року вжито комплекс заходів, спрямованих на недопущення протиправної поведінки ОСОБА_4, якого притягнуто до адміністративної відповідальності (а. с. 19).

Відповідно до висновку від 24 вересня 2015 року № 511 Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У цьому висновку також вказано, що малолітня ОСОБА_5 на засіданні комісії повідомила, що вона боїться свого батька і не бажає спілкуватись з ним, проти позбавлення його батьківських прав не заперечує, про що надала письмову заяву (а. с. 66, 67).

У той же час, вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд на порушення приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України доводів сторін належним чином не перевірив; належної оцінки фактичним обставинам справи не надав; не звернув уваги на аморальну та агресивну поведінку відповідача у зв'язку зі зловживанням алкогольними напоями та боязнь дитини власного батька та небажання з ним спілкуватися.

Сам факт заперечення відповідача проти позову та оскарження судового рішення про позбавлення його батьківських прав не може свідчити про прояв інтересу батька до дитини та його бажання виконувати обов'язки з виховання дитини.

У свою чергу повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд першої інстанції відповідно до приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України дійшов правильного висновку про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_5

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції відповідно до приписів ст. 339 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2015 року скасувати та залишити в силі рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2015 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. О. Остапчук

Судді: Т. П. Дербенцева

В. М. Колодійчук

Г. І. Мостова

О. В. Попович