справа № 243/1015/16-ц
провадження № 2/243/857/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року

Словянський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Ільяшевич О.В.,

при секретареві Хміль О.М.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (вул. Добровольського, 2, м. Словянськ, Донецької області) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

09 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за договором позики. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_2 взяв у нього в позику грошові кошти у сумі 9 350 доларів США, що на момент звернення позивача до суду за курсом НБ України складає 241 884 грн. 00 коп. Згідно із розпискою ОСОБА_2, відповідач зобовязався повернути грошові кошти 09 лютого 2013 року. Однак до теперішнього часу, позика відповідачем позивачу не повернута. На прохання позивача добровільно повернути борг, відповідач дає самі лише обіцянки, однак вже протягом трьох років гроші не повертає. У звязку із небажанням відповідача врегулювати спір у добровільному порядку позивач вимушений був звернутися до суду, оскільки сума позики є значною і невиконання відповідачем своїх обовязків ставить позивача у вкрай скрутне матеріальне становище. На підставі викладеного, просив суд винести рішення яким стягнути з відповідача на його користь суму боргу в рахунок стягнення боргу за договором позики грошові кошти у сумі 24 1884 грн. 00 коп., суму боргу з встановленим індексом інфляції за весь час прострочення заборгованості у сумі 16 7141 грн. 00 коп., а також заборгованість по процентах за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних від суми позики, яка утворилася за період часу з 09 лютого 2013 року по 09 лютого 2016 року включно, що у сумі складає 21 380 грн. 00 коп.

У судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні показав, що розписка складена відповідачем 28 жовтня 2012 року є саме договором позики.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі та не заперечував проти його задоволення. Пояснив, що дійсно взяв вказані у розписці кошти у позивача, однак не повернув їх внаслідок фінансового скрутного становища, в якому опинився. Буде намагатися повернути.

Суд, заслухавши учасників процесу, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, в межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) установив такі обставини по справі.

Спірні правовідносини між сторонами засновані на договірних засадах та ґрунтуються на договорі позики, укладеному між позивачем ОСОБА_3 як позикодавцем, та ОСОБА_2 як позичальником, про що свідчить відповідна розписка, складена ОСОБА_2

Так, розпискою від 28 жовтня 2012 року посвідчено факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в борг у сумі 9 350 доларів США. Гроші ОСОБА_2 зобов'язався повернути до 09 лютого 2013 року (а.с. 7).

Таким чином, вказаною розпискою відповідачем власноруч посвідчено факт передання йому позивачем грошових коштів у зазначеному розмірі.

Оригінал розписки від 28 жовтня 2012 року, був доданий позивачем до матеріалів справи та досліджений судом.

У розписці, чітко зазначені: сторони зобовязання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, строк повернення боргу та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно усіх істотних умов договору позики, й розписка, свідчить про його укладення відповідно вимог ст.1046 ЦК України.

За змістом статей 15,16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Норми ЦК України не містять жодного винятку щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно із правовою позицією, викладеною у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13:

«Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.».

Аналізуючи встановлені у судовому засіданні обставини, докази, які підтверджують обставини, встановлені у судовому засіданні, а також норми чинного законодавства, які регулюють виникли між сторонами спірні правовідносини, судову практику, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини позики, передбачені параграфом 1 Глави 71 Цивільного кодексу України.

Так виходячи із змісту розписки про отримання в борг грошових коштів від 28 жовтня 2012 року, наданої суду позивачем в обгрунтування своїх вимог, судом встановлено, що сторонами визначено розмір суми позики, у розписці чітко зазначено та обставина, що відповідач бере у позивача кошти саме у борг, передбачений обовязок відповідача повернути борг, вказаний строк повернення боргу.

Отже вказана розписка є документом, який виданий боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, а отже, і відповідальності за неналежне виконання його умов.

Стаття 1049 ЦК України встановлює, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили строк дії договору та кінцевий строк повернення позики до 09 лютого 2013 року.

Проте, у визначені розпискою строки, суму позики відповідач не повернув.

Відповідно ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку, боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Взяте на себе зобов'язання, відповідач до теперішнього часу не виконав, про що, свідчить оригінал вказаної розписки, який на даний час перебуває у позивача та наданий їм суду.

Ст.ст. 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 11 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

У судовому засіданні достовірно встановлено і вказані обставини визнані відповідачем, підтверджуються показаннями сторін та не суперечать іншим зібраним доказам по справі, не містять внутрішніх протиріч та узгоджуються між собою, підтверджується оригіналом розписки від 28 жовтня 2012 року.

З огляду на викладене, суд приймає таку заяву відповідача про визнання ним позову у частині стягнення боргу по розписці, у звязку із наявністю для того законних підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно із вимогами ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Внаслідок невиконання відповідачем свого зобовязання, за останнім, утворилася заборгованість, яка на день ухвалення судом рішення, становить 247 681 грн. 50 коп., виходячи з такого розрахунку.

Суд також зазначає, що предметом договору позики від 28 жовтня 2012 року є іноземна валюта.

Відповідно частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

За договором позики від 28 жовтня 2012 року сума позики 9 350 доларів США, що у перерахунку, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют за курсом НБУ, станом на 09 березня 2016 року складає 247 681 грн. 00 коп.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

В Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві ВСС України, зокрема зазначено:

«.. суди повинні враховувати, що коли в договорі не зазначено розміру процентів, цивільно-правова відповідальність за порушення грошового зобов'язання настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК. Так, згідно із розясненнями викладеними в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві ВСС України, за змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобовязання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогодні встановлені Декретом від 19 лютого 1993 р. № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет № 15-93), Правилами використання готівкової іноземної валюти на території України (затверджено постановою Правління Національного банку України (далі НБУ) від 30 травня 2007 р. № 200; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 червня 2007 р. за № 656/13923), Положенням про порядок здійснення операцій з чеками в іноземній валюті на території України (затверджено постановою Правління НБУ від 29 грудня 2000 р. № 520; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 21 лютого 2001 р. за № 152/5343) та іншими документами.

Згідно зі ст. 524 ЦК зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Попри зазначене, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК, ч. 3 ст. 533 ЦК, Декрет № 15-93).

Беручи до уваги правову природу трьох процентів річних, передбачених ст. 625 ЦК, як особливої міри відповідальності, правильною є практика судів, які стягують їх виключно в національній валюті Україні гривні.».

Як видно із розписки від 28 жовтня 2012 року сторонами договору не обумовлено розміру процентів що підлягають сплаті у разі прострочення боржником виконання зобовязання.

Відповідно розрахунку позивача, заборгованість по відсотках за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних від суми позики, яка утворилася за період часу з 09 лютого 2013 року по 09 лютого 2016 року включно, складає 21 380 грн. 00 коп. виходячи з розрахунку:

Період заборгованості за договором з 09 лютого 2013 року по 09 лютого 2016 року складає: за 2013 рік 306 днів; за 2014 рік 365 днів; за 2015 рік 365 днів; за 2016 рік 40 днів.

Загальна кількість днів прострочення виконання зобовязання за 2013р.,2014р., 2015р. та 2016 р. становить (306+365+365+40) = 1076 днів.

Таким чином, 241 884 (сума боргу) * 0,03% річних = 7 256 грн. 00 коп. ( 3% за кожен рік прострочення виконання зобовязання).

3% річних на один день становить: 7256 грн. 00 коп./365 днів = 19 грн. 87 коп. за один день прострочення.

У підсумку, 3 % річних за прострочений період складає: 19 грн. 87 коп. Х 1076 (днів прострочення) = 21 380 грн. 00 коп. (а.с. 20).

Таким чином, враховуючи наведені обставини, а також те, що відповідач позов визнав у повному обсязі, слід дійти до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики у сумі 247 681 грн. 50 коп., та заборгованість зі сплати відсотків за користування позикою за період з 09 лютого 2013 року по 09 лютого 2016 року включно, що становить 21 380 грн. 00 коп.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача суми боргу з встановленим індексом інфляції за весь час прострочення заборгованості у сумі 167141 грн. 00 коп., внаслідок прострочення виконання зобов'язання за розпискою, то суд приходить до висновку, що позов у цій частині задоволенню не підлягає.

ВСС України в своєму Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві зокрема зазначив:

«…як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначене у гривні.

При з'ясуванні необхідності сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у деяких судів виникали труднощі у визначенні валюти грошового зобовязання.

Таким чином, суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобовязання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції».

У звязку із викладеним, суд не приймає визнання відповідачем позову в частині стягнення з нього суми боргу з встановленим індексом інфляції за весь час прострочення заборгованості, оскільки така вимога позивача не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Згідно із розясненнями п. 36 Постанови Пленуму ВССУ України № 10 від 17.10.2014 року, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову(частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

Як видно із квитанцій про сплату судового збору, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 4 305 грн. 00 коп. (а.с. 1).

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2 690 грн. 61 коп., що є пропорційним до задоволеної частини вимог.

Так, сума задоволених вимог від суми позовних вимог, заявлених позивачем становить 63 %, отже 2 690 грн. 61 коп. становить 63 % від суми 4 305 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 88, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 611, 625, 629, 651, 1046, 1050 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, заборгованість за договором позики від 28 жовтня 2012 року, у сумі 247 681 ( двісті сорок сім тисяч шістсот вісімдесят одна) грн. 50 коп., заборгованість по процентах за користування грошовими коштами у розмірі 3% річних від суми позики, яка утворилася за період часу з 09 лютого 2013 року по 09 лютого 2016 року включно, що у сумі складає 21 380 (двадцять одна тисяча триста вісімдесят) грн. 00 коп.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, паспорт серія:ВА 564410 виданий Словянським МВ УМВС України в Донецькій області 16 листопада 1996 року, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН: НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, судовий збір у розмірі 2 690 (дві тисячі шістсот девяносто) грн. 61 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Повний текст рішення виготовлений 12 березня 2016 року.

Головуючий - суддя: О.В. Ільяшевич