Справа №2/489/1147/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третьої особи без самостійних вимог - органу опіки та піклування Миколаївської міської ради про надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька, оформлення проїзного документу на дітей без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, яким просила надати її синам 2004 та 2008 років народження дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької республіки на період з 01 червня по 20 серпня 2016 р. включно в її супроводі та без згоди та супроводу батька. Також просила надати дозвіл на виготовлення дітям проїзних документів без згоди батька. В обґрунтування послалася на те, що відповідач - батько її дітей, шлюб між ними розірвано у 2014 р., рішенням суду місце їх проживання визначено із нею, у новому шлюбі із громадянином Турецької республіки вона народилася доньку і вона на пропозицію чоловіка хоче поїхати до його батьківщини з метою оздоровлення дітей та їх розвитку. Проте відповідач відмовляється надати нотаріальний дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України, тому звернулася до суду.

В судовому засіданні позивачка з представником позовні вимоги підтримали.

Відповідач з представником позов не визнали, надалі в судове засідання не з'явилися.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування висловилася на надання суду дозволу з обов'язком позивачки повернути дітей в Україну.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши письмові докази, встановив такі обставини.

Сторони перебували у шлюбі з жовтня 2004 р. по січень 2014 р. (а.с.9). Мають дітей ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с. 7,8).

12 травня 2015 р. позивачка уклала шлюб із громадянином Турецької республіки ОСОБА_5, обрала собі його прізвище та має із ним доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована громадянкою України (а.с.5,6,49).

Позивачка є громадянкою України, має в особистій власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.4,19-21).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 жовтня 2014 р. з відповідача на користь позивачки стягнуті аліменти на утримання дітей до досягнення ними повноліття (а.с.10).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 р. визначено місце проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_4 із матір'ю (а.с.11).

З пояснень позивачки та наданих нею доказів вбачається, що її чоловік має зареєстроване місце проживання в м. Коджаелі Турецької республіки, отримує доходи від експлуатації належного автотранспорту, також в цьому місті також проживає його сім'я (а.с.16, 69, 73).

У січні та липні 2015 р. відповідач звертався до міліції із заявами про вжиття заходів до позивачки, яка покинула дітей та виїхала до Турецької республіки (а.с.80, 81).

У лютому 2016 р. позивачка звернулася до відповідача письмово поштовим зв'язком з проханням надати тимчасовий дозвіл на виїзд спільних дітей до Турецької республіки з 01 червня по 20 серпня 2016 р. та гарантувала повернення дітей. Звернення не було отримано відповідачем (а.с.22, 23).

13 травня 2016 р. було заброньоване авіаперевезення позивачки з усіма дітьми із м. Одеси до м. Стамбулу та в зворотному напрямку з 15 червня по 15 серпня 2016 р. (а.с.71).

Позивачка також суду пояснила, що діти будуть проживати за місцем проживання вітчима і будуть знайомитися з членами його сім'ї. Також пояснила, що офіційно не працює, її та дітей утримує чоловік, діти, які є громадянами України, навчаються в ЗОШ №56 в м. Миколаєві у 2 та 6 класі.

Заперечуючи проти позову відповідач та його представник послалися на невпевненість щодо повернення дітей до України, припускалися, що позивачка має громадянство Турецької республіки і може залишитися з дітьми в цій країні, наголошував, що оздоровити дітей можливо на території України.

Вказані заперечення відповідача суд не вважає достатньою підставою для відмови в задоволенні позову.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Тобто при вирішенні спору про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, необхідно зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення у конкретній країні (ухвали ВССУ від 18 січня 2016 р. у справі 6-35983ск15, від 02 березня 2016 р. у справі 6-16118ск15).

В справі відсутні будь-які компрометуючі дані щодо позивачки та її теперішнього чоловіка, який має місце проживання в Турецькій республіки, певний дохід, та численну родину в Турецькій республіки. Зв'язок дітей сторін із неповнолюдною сестрою ОСОБА_6, а через неї із вітчимом потребує встановлення родинних стосунків із сім'єю останнього, що є очевидним. Відвідання дітей із матір'ю іншої південної країни буде також сприятиме розвитку їх кругозору, не завдаватиме шкоди їх навчанню, оскільки виїзд планується в період літніх канікул, буде сприятиме й оздоровленню.

Випадки, на які посилався відповідач, залишення дітей позивачкою на іншу особу, пояснені нею потребою в лікуванні.

Підсумовуючи суд вважає за потрібне дозволити разовий виїзд дітей в супроводі матері та без супроводу батька за межі України в зазначеній в позові період часу, виходячи насамперед з їх інтересів, не сприймаючи як суб'єктивні та бездоказові доводи відповідача.

Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231, втратили чинність з 01 квітня 2015 р. на підставі Постанови КМ № 682 від 26 листопада 2014 р.

Діючим Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою КМ України № 152 від 07 травня 2014 р. у п. 20 передбачено, що оформлення, видача для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа).

Отже вимога позивачки про надання дозволу оформлювати документи дітям для виїзду за кордон без згоди батька є безпідставною, оскільки для цього такого дозволу не потрібно.

Тому позов слід задовольнити частково.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір 551,20 грн. позивачці слід відшкодувати за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3., до Турецької Республіки на період з 01 червня 2016 р. по 20 серпня 2016 р. в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 судовий збір 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий строк, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Г. Губницький