АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

24 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.,

суддів: Музичко С.Г., Желепи О.В.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» про визнання договору процентної позики недійсним, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року,

встановила:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18.06.2014 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» (далі - ТОВ «Український лізинговий фонд») було укладено договір процентної позики № 5 від 18.06.2014 року. За умовами вказаного договору сума позики становить 30 000 доларів США. Надання позики в іноземній валюті суперечить чинному законодавству України, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання відповідачем грошових коштів (позики) та проведення дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті ( в тому числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютними операціями, які проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Крім цього, з огляду на істотне підвищення курсу іноземної валюти, подальше виконання договору позики на умовах, що діють на даний час, є порушенням принципу справедливості.

Посилаючись на вказані обставини та положення статей 3, 203, 215, 236 ЦК України просив вищевказаний договір визнати недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзіпредставник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Свої доводи мотивує тим, що судом першої інстанції не були належні чином досліджені обставини справи та їм не була надана належна оцінка. Відповідачем не була надана ліцензія Національного банку України на право здійснення фінансових операцій у валюті. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг портретує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідач, як небанківська фінансова установа, повинна була отримати ліцензію на надання фінансових послуг в іноземній валюті. Відсутність ліцензії свідчить про те, що відповідач не мав права на укладення договорів в іноземній валюті.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ТОВ «Український лізинговий фонд» - Куриляк Н.Г. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Додатково зазначила, що ТОВ «Український лізинговий фонд» не здійснює діяльність з залучення коштів, а позику ОСОБА_1 було надано, як своєму працівнику, за рахунок власних коштів, не залучених від інших осіб, що не суперечить чинному законодавству та не потребує набуття товариством статусу фінансової установи та отримання ліцензії.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.06.2014 р. між ТОВ «Український лізинговий фонд» та ОСОБА_1 був укладений договір процентної позики №5, відповідно до умов якого позикодавець зобов'язується передати у власність позичальнику в строк до 19.06.2014 р. грошові кошти в розмірі, встановленому договором, а позичальник зобов'язується їх повернути, а також сплатити проценти у розмірі та порядку, встановленому законом.

Сум позики по договору складає 30 000 доларів США.

Позика надається шляхом перерахування на банківський рахунок позичальника гривневого еквівалента суми позики.

У випадку, якщо у графіку платежу розмір позики передбачений в доларах США, позичальник здійснює платежі, що підлягають до виплати згідно даного договору, в гривні, які розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку (за офіційними даними НБУ, на дату, що передує дню оплати та розміщеними на відповідному сайті) (а.с. 8-9).

У додатку №1 до договору процентної позики №5 від 18.06.2014 р. передбачено графік погашення, платежів по якому розраховані в доларах США (а.с.10).

Судом встановлено, що 19.06.2014 р. ТОВ «Український лізинговий фонд» перерахувало на рахунок позивача в ПАТ «ПУМБ» суму позики в розмірі 354 827 грн. 88 коп., що підтверджується платіжним дорученням №98 від 19 червня 2014 року (а. с.29).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що умови укладеного договору не суперечать вимогам чинного законодавства України, яке не містить заборони на визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті. Оскільки збільшення курсової різниці, а також невиконання відповідачем умов кредитного договору щодо проведення переговорів про умови подальшого повернення позики після звільнення позивача з роботи не свідчать про те, що в момент вчинення сторонами спірного договору його зміст суперечив вимогам закону, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним відповідно до вимог ч.1 ст.205, ч.1 ст.203 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Умови договору про надання позики у сумі 30 000 доларів США в гривневому еквіваленті за середньозваженим курсом української гривні до долара США шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача не суперечать нормам чинного законодавства України.

Так, відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України ( ч.1 ст.192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і в порядку встановленому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від того, в якій грошовій одиниці обчислена сума зобов'язання, валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч.2 ст.533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року №6-79 цс14, від 16 вересня 2015 року №6-190 цс15.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не місять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року №3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року №3-133 гс14).

Враховуючи ту обставину, що позивачем не надавались кредитні послуги в іноземній валюті, що відповідно до п.1 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» потребує відповідної ліцензії, правові підстави для визнання договору недійсним з підстав відсутності такої ліцензії відсутні.

Одним із основоположних принципів приватноправового регулювання є закріплений в статті 3 та ст. 627 ЦК України принцип свободи договору, який полягає у визнанні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договори (або утриматись від укладення договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Уклавши договір позики, сторони досягли домовленостей щодо його форми та змісту, визначили предмет договору, права та обов'язки сторін. Жодних претензій та зауважень з боку позивача при його укладенні висловлено не було.

Відповідно до п. 4.6 договору сторони погодили, що позичальник здійснює платежі, що підлягають виплаті згідно цього договору в гривні, які розраховуються з використанням середньозваженого курсу української гривні до долара США на міжбанківському ринку.

Судом встановлено, що зобов'язання за договором відповідач виконував у національній валюті Україні - гривні.

Враховуючи ту обставину, що питання незмінності курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплено, укладаючи спірний договір, в якому визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Подальше погіршення фінансового стану позивача внаслідок виконання взятих на себе зобов'язань з урахуванням зміни валютного курсу не є обставиною, що свідчить про невідповідність умов договору загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, принципу справедливості, на момент його укладення.

Подальші дії відповідача, пов'язані з виконанням умов договору, також не є підставами для визнання договору недійсним.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на вимогах чинного цивільного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що відповідно до положень ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення оскаржуваного рішення без змін.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/8443/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Жук М.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.