У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Міністерства культури України, Національного заповідника «Софія Київська», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Міністр культури України Кириленко В'ячеслав Анатолійович, про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства культури України № 203/0/017-15 від 17 березня 2015 року, яким розірвано укладений 15 червня 2012 року між нею та Міністерством культури України контракт № 543 та звільнено її з посади генерального директора Національного заповідника «Софія Київська»; просить поновити її на цій посаді з 17 березня 2015 року і стягнути з Національного заповідника «Софія Київська» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 7 162,40 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 червня 2012 року між нею та Міністерством культури України укладений контракт № 543, відповідно до якого її призначено на посаду генерального директора Національного заповідника «Софія Київська». У березні 2015 року у період тимчасової непрацездатності їй стало відомо про розірвання контракту з 17 березня 2015 року з підстав, передбачених контрактом. Посилалась на те, що наказ про її звільнення з посади виданий у період її тимчасової непрацездатності і посилань на конкретні факти, які б свідчили про одноразове грубе порушення законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, не містить.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано наказ Міністерства культури України № 203/0/17-15 від 17 березня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.» незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» з 17 березня 2015 року та стягнуто з Національного заповідника «Софія Київська» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 березня 2015 року по 30 червня 2015 року в сумі 6 139,20 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в порядку ст. 367 ЦПК України в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» та виплати їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у сумі 4 339,65 грн.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3. у касаційній скарзі, поданій її представником ОСОБА_5, просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року та залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 15 червня 2012 року між ОСОБА_3 та Міністерством культури України укладений контракт № 543, відповідно до якого ОСОБА_3 призначено на посаду генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» на 5 років з 15 червня 2012 року по 14 червня 2017 року.

Наказом Міністерства культури України від 17 березня 2015 року № 203/0/17-15 вказаний контракт розірвано і звільнено позивача із займаної посади з 17 березня 2015 року з підстав, передбачених контрактом, а саме за одноразове грубе порушення законодавства та обов'язків, передбачених контрактом, що спричинило значні негативні наслідки для заповідника.

Крім цього, судами встановлено, що звільнення позивача відбулося у період тимчасової непрацездатності.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що розірвання контракту з ОСОБА_3 за наказом Міністерства культури України від 17 березня 2015 року № 203/0/17-15 відбулось на підставі п. 5.3.4 контракту № 543 від 15 червня 2012 року, тобто за вчинення одноразового грубого порушення ОСОБА_3 законодавства та обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для заповідника настали значні негативні наслідки, проте у доповідній записці Першого заступника Міністра культури України Ліхового І.Д., якою обґрунтовано наказ, констатовано факти, що мали місце протягом перебування ОСОБА_3 на посаді генерального директора, проте не визначено, яке саме одноразове грубе порушення законодавства чи передбачених контрактом обов'язків допущено ОСОБА_3 та які значні негативні наслідки для заповідника спричинені таким порушенням.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 допущено порушення умов контракту, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову і не вбачав заборони на таке звільнення у період тимчасової непрацездатності позивача.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, у тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

Доводи касаційної скарги щодо звільнення ОСОБА_3 з посади генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» у період тимчасової непрацездатності безпідставні з огляду на наступне.

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим зміст поняття «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну «розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу» будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення пп. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом (п. 8 ст. 36 КЗпП України), а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються і висновки апеляційної інстанції у цій частині правильні.

Згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припинено з підстав, передбачених контрактом.

Відповідно до п. 5.3.4 розділу 5 «Внесення змін і доповнень до контракту та умови його припинення» контракт може бути розірвано з ініціативи Міністерства до закінчення терміну його дії, в тому числі, у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для Заповідника настали значні негативні наслідки (понесені збитки тощо).

Згідно з п. 2.1 контракту керівник, зокрема, зобов'язується: забезпечувати виконання науково-дослідної, культурно-освітньої, експозиційної, фондової, ремонтно-реставраційної та іншої діяльності Заповідника (п.п.2.1.2.); не допускати незаконного витрачання державних коштів на непередбачені кошторисами цілі (п.п.2.1.11); дотримуватись фінансово-розрахункової дисципліни, здійснювати контроль за збереженням майна, ощадливим і раціональним використанням матеріальних цінностей (п.п.2.1.12); дотримуватись норм законодавства, удосконалення форм методів управління, умов колективного договору, зміцнення договірної та трудової (виконавської) дисципліни (п.п.2.1.17) тощо.

Як встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_3 звільнено з посади генерального директора Національного заповідника «Софія Київська» за невиконання пунктів 2.1.2 (в частині виконання комплексу ремонтно-реставраційних робіт навколо об'єкта Національного заповідника «Софія Київська»), 2.1.11, 2.1.12 та п. 2.1.17 розділу 2 «Права та обов'язки сторін» контракту.

Підставою видання наказу слугувала доповідна записка Першого заступника Міністра культури України від 23 березня 2015 року стосовно ситуації в Національному заповіднику «Софія Київська», складена за поданням Управління контролю за переміщенням культурних цінностей та охорони культурної спадщини від 11 березня 2015 року і матеріалів аудиторського звіту за результатами позапланового внутрішнього аудиту та аудиту відповідності з окремих питань фінансово-господарської діяльності Національного заповідника «Софія Київська» від 12 лютого 2015 року, протоколу № 2 засідання робочої групи з вивчення ситуації, що склалася навколо об'єкту Національного заповідника «Софія Київська» по вул. Володимирській, 24 у м. Києві від 6 листопада 2014 року, інформаційної довідки за результатами перевірки дотримання Національним заповідником «Софія Київська» законодавства України про працю від 19 січня 2015 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд вказав на порушення, наведені у доповідній записці Першого заступника Міністра культури України Ліхового І.Д., але не визначив, яке саме із цих порушень є одноразовим грубим порушенням керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для заповідника настали значні негативні наслідки (понесені збитки тощо), що стало підставою для звільнення, враховуючи зміст наказу № 203/0/17-15 від 17 березня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.».

Викладене свідчить про те, що апеляційний суд, не встановивши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначився, чи мають порушення, допущені позивачем, характер одноразового грубого порушення законодавства чи визначених контрактом обов'язків; чи настали негативні наслідки для заповідника і чи є вони значними, не встановив причинно-наслідковий зв'язок між цим порушенням і негативними наслідками та ухвалив рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук