Справа № 297/1765/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

Головуючого судді: Бисага Т.Ю.

суддів: Власов С.О., Бондаренко Ю.О.,

при секретарі: Рогач О.Я.,

за участі сторін - прокурора Стойка П.М., представника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника прокурора області старшого радника юстиції І.Сендак на рішення Берегівського районного суду від 31 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Берегівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Берегівської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Позов мотивований тим, що 20 лютого 2013 року позивач придбав на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна нежитлову будівлю - кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 176,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка перебувала в іпотеці і належала на праві власності ОСОБА_4, правонаступником якого була ОСОБА_5. Попередній власник будівлі кафе - ОСОБА_4 придбав її від ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2007 року. На початку 2014 року ОСОБА_3 вирішив оформити своє право власності на земельну ділянку, на якій розміщено будівлю кафе, однак як виявилося, вказана земельна ділянка площею 0,0622 га перебуває у власності одного з колишніх її власників - ОСОБА_6, якому вона належить на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 жовтня 2004 року, виданого на підставі рішення сімнадцятої сесії Берегівської міської ради Закарпатської області IV скликання від 27 лютого 2004 року № 425.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з метою припинення права власності ОСОБА_6 на вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Берегівського районного суду № 297/2163/14-ц від 24 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, його позов задоволено та визнано недійсним і скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 жовтня 2004 року, виданий ОСОБА_6, а також припинено право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,0622 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Однак, ОСОБА_3 позбавлений можливості проводити реконструкцію та капітальний ремонт будівлі кафе, оскільки відповідно до Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466, такі роботи можуть виконуватися лише за наявності документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою.

У зв'язку з цим, просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку, на якій розташована будівля кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить йому на праві власності.

Рішенням Берегівського районного суду від 31 липня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,0622 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована в АДРЕСА_1, - в цілому.

Не погоджуючись з рішенням суду заступник прокурора області старшого радника юстиції І. Сендак подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, якою просить: скасувати рішення Берегівського районного суду від 31 липня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю.

Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, неповно та неправильно встановивши обставини, які мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи.

Зокрема, вказує на те, що суд першої інстанції порушив вимоги ст.ст. 328, 392 ЦК України, невірно застосував положення ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Зазначає, що при укладенні договору купівлі-продажу відсутній кадастровий номер земельної ділянки, як істотна умова договору, а перехід права власності на земельну ділянку повинен був відбутися лише на земельну ділянку під будівлею кафе.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора та представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні, сколегія приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

У своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що місцевий суд не вправі був визнавати за позивачем право власності на всю спірну земельну ділянку, а лише на ту її частину, на якій розташовано кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1», яке було придбане позивачем.

Однак, з такими доводами прокурора погодитися не можна з огляду на наступне.

20 лютого 2013 року позивач придбав на прилюдних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» загальною площею 176,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. яка перебувала в іпотеці.

Дана обставина підтверджується протоколом проведення прилюдних торгів № 0713013-1 від 20 лютого 2013 року, складеним філією 07 Приватного підприємства «НИВА-В.Ш.», та актом державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 11 березня 2013 року, складеним заступником начальника відділу державної виконавчої служби Берегівського районного управління юстиції Закарпатської області.

20 березня 2013 року на підставі акта державного виконавця про проведені прилюдні торій приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Закарпатської області Мирончук Оксана Василівна видала позивачеві на кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України.

Так, згідно з частинами першою, другою статті 1-16 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України в разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У свою чергу, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Отже, законодавством визначено, що з виникненням права власності на житловий будинок, будівлю чи споруду до власника переходить право власності на частину земельної ділянки, на якій розташований належний йому на праві власності житловий будинок, будівля чи споруда.

Порівняльно-правовий аналіз вищенаведених норм права дає підстави вважати, що законодавець розмежовує поняття «надання» та «придбання» земельної ділянки в користування або у власність.

Під наданням земельної ділянки в користування або у власність законодавець розуміє як прийняття органом відповідного рішення про надання землі у власність або в користування, так і подальше оформлення документа, який згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» посвідчує право на землю.

Придбання земельної ділянки у власність - це виникнення права на земельну ділянку, яка раніше надавалася і на яку є правовстановлюючі документи, визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на підставі цивільно-правової угоди.

Таким чином, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документами, які посвідчують право на землю, є відповідні документи, які видавалися при її наданні.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2012 року в справі № 21-335а12.

В іншій своїй постанові від 30 вересня 2015 року в справі №6-1003цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, згідно з якою за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка е необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні за змістом роз'яснення містяться і в підпункті «г» пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», в якому зазначено, що з 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України.

Таким чином, саме з моменту укладення договору купівлі-продажу та реєстрації нерухомого майна до особи переходить право на земельну ділянку.

Отже, виходячи з усього вищенаведеного, право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права власності на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, в тому числі шляхом укладення відповідного договору (купівлі-продажу, оренди, емфітевзису, суперфіцію). Набувач будинку, будівлі або споруди вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту такою нерухомістю, з моменту державної реєстрації виникнення чи переходу права власності на будинок, будівлю або споруду.

Що стосується посилання прокурора прокуратури Закарпатської області на правову позицію Верховного Суду України, висловлену ним у постанові від 17 грудня 2014 року в справі № 6-194пс14, то така не підлягає застосуванню до наявних спірних правовідносин, оскільки в даному випадку спірна земельна ділянка мала кадастровий номер - НОМЕР_2, і її державна реєстрація наданий час не скасована.

Крім того, суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0622 га - площею, яка раніше вже була видана згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15 жовтня 2004 року була надана для обслуговування кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1».

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Доводи викладені в апеляційній скарзі належними та допустимими доказами не доведені, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора області старшого радника юстиції І Сендак відхилити.

Рішення Берегівського районного суду від 31 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення і може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий