Справа № 447/478/13 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/578/16 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Гірник Т.А., Кабаля І.І.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

за участю позивача - ОСОБА_2 та його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 березня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу будівлі складу матеріалів дійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом, в якому просить ухвалити рішення про визнання договору купівлі-продажу будівлі складу матеріалів від 02.03.2005 року, укладеного між ППАФ «Дружба», в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_2 дійсним. В обґрунтування позову вказує, що 02.03.2005 року сторони уклали договір купівлі-продажу будівлі складу матеріалів. На момент укладення договору вартість будівлі становила 17 500,00 гривень. Дана будівля була у аварійному стані та підлягала капітальному ремонту. Будівля складу матеріалів була передана позивачу на підставі акту прийому-передачі від 02.03.2005 року. Після здійснення позивачем оплати відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, оскільки на предмет купівлі-продажу не були виготовлені правовстановлюючі документи.

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 12 березня 2013 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу будівлі складу матеріалів від 02 березня 2005 року укладений між ППАФ «Дружба», в особі директора ОСОБА_5, та ОСОБА_2 - дійсним. Стягнуто із ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 229,40 гривень.

Рішення оскаржив ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вимоги за вищевказаним позовом є безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають, а рішення районного суду є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не дослідив і не взяв до уваги, що предмет спірного договору не належить сторонам договору на праві власності. Звертає увагу, що із повідомлення Тернопільської сільської ради Миколаївського району Львівської області №02-17/391 від 25.07.2014 року, Стрийським МБТІ на підставі оспорюваного заочного рішення проведено інвентаризацію замість вказаного у технічному паспорті складу матеріалів іншого об'єкта нерухомості. Відзначає, що ОСОБА_2 складено спірний договір купівлі-продажу від 02.03.2005 року та виготовлено технічний паспорт з підміною дійсних даних про об'єкт нерухомості. Також зазначає, що районний суд не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст.657 ЦК України, в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України.

Просив скасувати заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 березня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу будівлі складу матеріалів дійсним - відмовити.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2015 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 березня 2013 року закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_4 задоволено частково. Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 березня 2015 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За приписами ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналу.

Судом встановлено, що 02 березня 2005 року між ППАФ «Дружба», в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будівлі складу матеріалів, яка знаходиться за адресою: с.Тернопілля Миколаївського району Львівської області. Зі змісту договору встановлено, що предмет купівлі-продажу списаний з основних засобів ППАФ "Дружба", знятий з балансу та не включений в реєстр об'єктів нерухомості власників майнових сертифікатів, через аварійний стан конструкцій фундаменту та несучих стін.

З пояснень позивача та його представника в суді апеляційної інстанції вбачається, що правовстановлюючий документ на об»єкт купівлі - продажу на час укладення спірного договору не існував. Належні та допустимі докази про існування такого в матеріалах справи також відсутні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу. Позивач вніс в касу ППАФ "Дружба" вартість предмета договору, обумовлену в договорі купівлі-продажу. Відповідно до наклалдної ППАФ "Дружба" від 21 березня 2013 року позивач повинен був сплатити ціну договору - 17500,00 гривень за будівельні матеріали, з яких збудовано будівлю складу. А відповідач на підставі акту прийому-передачі від 02 березня 2005 року - передав предмет договору позивачу. Дії спрямовані на виконання умов договору були вчинені в строк та в порядку визначеному у договорі купівлі-продажу.

Однак, в подальшому відповідач від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу ухилився.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків, вважаючи встановленими обставини, які недоведені, висновки ж суду обставинам справи не відповідають, що, в свою чергу призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 2 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Частиною 1 цієї статті передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

За змістом статті 210, частини третьої статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у випадках, встановлених законом, правочин підлягає державній реєстрації. Договір, який підлягає і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нерухомого майна в силу ст.657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Окрім цього, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було, а встановлений ним факт відсутності правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором не може бути підставою для визнання договору дійсним.

Такі висновки щодо застосування норм права викладено у Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 року №6-162цс12 та від 19 червня 2013 року №6-49цс13, які відповідно до приписів ст.360-7 ЦПК України повинні враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.10 ч.4 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або невчення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позов пред»явлено до неналежного відповідача, оскільки відповідач ОСОБА_5в договорі, який просять визнати дійсним, діяв не від свого імені, а лише представляв інтереси ППАФ «Дружба», і не роз»яснив про це позивачу. Пред»явлення позову до неналежного відповідача, за відсутності клопотання позивача про заміну відповідача, є самостійною підставою для відмови у позові.

Окрім того, встановивши факт відсутності правовстановлюючого документу на предмет купівлі-продажу, судом першої інстанції не з»ясовано факт наявності чи відсутності первинної реєстрації цього об»єкту та не залучено до участі в справі в якості третьої особи органу державної реєстрації.

Одночасно, судом першої інстанції не встановлено приналежності, чи навпаки, предмету купівлі-продажу до майна цілісного майнового комплексу, який було розпайовано після чого пайовиками продано, а відтак не встановлено і власників ЦМК, внаслідок чого не залучено їх до участі в справі в якості третіх осіб, чим, як наслідок, порушено і право апелянта ОСОБА_4, як власника частини (чи в цілому) майна ЦМК (цивільна справа № 2-44/11, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 квітня 2011 року).

Також, з»ясувавши, що цілісний майновий комплекс, в межах якого знаходиться предмет купівлі-продажу, знаходиться на території Тернопільської сільської ради Миколаївського району Львівської області, суд першої інстанції не встановив правового режиму земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно, та не залучив до участі в страві в якості третьої особи власника земельної ділянки.

Тобто, в порушення норм процесуального права, судом першої інстанції дана справа була розглянута без залучення до участі в справі осіб, прав та інтересів яких розгляд даної справи торкається, а в силу приписів Глави 1 Розділу У ЦПК України, яка регламентує апеляційне провадження, на стадії апеляційного розгляду справи не передбачено залучення до участі в справі учасників цивільного процесу. Що, в свою чергу, не перешкоджає позивачу звернутись з позовом до належного відповідача та залучити до участі в справі всіх осіб, чиїх прав та інтересів торкається розгляд такого позову.

Тому, колегія суддів приходить до висновку, що мотиви рішення суду про задоволення позову не ґрунтуються на матеріалах справи, внаслідок чого судом першої інстанції невірно застосовано матеріальний закон, та окрім того порушено норми процесуального права, що в силу вимог ст. 309 ЦПК України є безмовними підставами для скасування рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки, допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1,3, 313, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 12 березня 2013 року скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу будівлі складу матеріалів дійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді:

Гірник Т.А.

Кабаль І.І.