Ухвала

іменем україни

12 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа - Орган опіки та піклування Івано-Франківської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційними скаргами ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 17 липня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір про надання кредитних коштів траншами на загальну суму 484 000 грн строком до 17 липня 2015 року зі сплатою 20 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, а також договорів про видачу траншуцього ж дня між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що боржник належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 05 березня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 1 401 116 грн 95 коп., позивач просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2007 року та виселити відповідачів з вказаної квартири зі зняттям останніх з реєстраційного обліку.

У червні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірна квартира є спільним майном подружжя, а на укладення договору іпотеки ОСОБА_7 не надавав згоду.

Посилаючи на наведене, просили суд визнати недійсним договір іпотеки від 17 липня 2008 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року у розмірі 1 387 172 грн 40 коп. звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1, що на підставі свідоцтва про право власності від 16 листопада 2006 року належить іпотекодавцю, шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною, визначеною шляхом проведення експертної оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, з наданням позивачу права здійснення всіх дій, пов'язаних з продажем.

В іншій частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, ОСОБА_6 ОСОБА_7 просять скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» у частині звернення стягнення на предмет іпотеки та задовольнити зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить змінити зазначені судові рішення в частині відмови у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення відповідачів та ухвалити в цій частині рішення про задоволення позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» - відхиленню, з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_10, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не вважаються такими, що належним чином повідомлені про намір банку у разі несплати кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки. При цьому апеляційний суд, погоджуючись із зазначеним висновком, зазначив, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР.

Також, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що заявниками пропущено строк позовної давності, оскільки зустрічний позов про визнання договору іпотеки від 17 липня 2008 року недійсним пред'явлено лише 14 червня 2013 року, тобто після спливу майже п'яти років з дня укладення такого договору.

Такі висновки судів попередніх інстанцій є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. При цьому доказам, поданим сторонами, судами надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, виходив із того, що ОСОБА_7 належним чином не виконував умови договору щодо повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка боржником не погашена, а відтак банк має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із його висновком про часткове задоволення позову банку про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною, визначеною шляхом проведення експертної оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, з наданням позивачу права здійснення всіх дій, пов'язаних з продажем.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 17 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 було укладено кредитний договір № 229К про надання кредитних коштів траншами на загальну суму 484 000 грн строком до 17 липня 2015 року, на умовах визначених договорами про видачу траншів.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також всіх договорів про видачу траншу, цього ж дня між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, предметом якого є чотирикімнатна квартира (з підвальним приміщенням) АДРЕСА_1, загальною площею 161, 6 кв. м, вартість якого визначена сторонами у розмірі 1 126 287 грн, що належить іпотекодавцю на праві власності згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 16 листопада 2006 року.

Також установлено, що 17 липня 2008 року та 05 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договори про видачу траншів, які є невід'ємними частинами кредитного договору, за змістом яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 484 000 грн.

Відповідно до ст. 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Судом першої інстанції встановлено, що загальна сума заборгованості ОСОБА_7 становить 1 387 172 грн.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку»за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку»у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель (банк) вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Тобто, початкову ціну предмета іпотеки, виходячи із способу звернення стягнення на нього, мав визначити суд, а також перевірити та зазначити загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки у відповідності до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Про необхідність зазначення у резолютивній частині рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки ціни у грошовому виразі зазначено і в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16.

Проте апеляційний суд, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, не звернув уваги на те, що продаж ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною, визначеною шляхом проведення експертної оцінки суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, з наданням банку права здійснення всіх дій, пов'язаних з продажем, не може розцінюватись як визначення початкової вартості предмета іпотеки, необхідність зазначення якої містять норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

У силу наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не спростувавши доводів апеляційної скарги, залишив без змін рішення суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що ухвала апеляційного суду в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про виселення залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

О.В.Кафідова

І.М.Фаловська