У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 22 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЄвтушенко О.І., суддів: за участю: представників позивача Завгородньої І.М., Кафідової О.В., Кривши Я.А., Крикунова О.В., Ситнік О.М., Фаловської І.М., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасова Людмила Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2016 року, в с т а н о в и л а: У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування Ѕ частини будинку АДРЕСА_1, укладений 15 листопада 2002 року між ним та відповідачем, посилаючись на те, що в момент вчинення правочину він перебував у такому стані, коли не усвідомлював значення своїх дій внаслідок отриманої черепно-мозкової травми. Про те, що спірний будинок йому не належить,дізнався у 2012 році після подачі відповідачем позову про поділ будинку в натурі. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2015 року позов задоволено. Ухвалено визнати недійсним, укладений між ОСОБА_11 і ОСОБА_9 договір дарування Ѕ частини незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 від 15 листопада 2002 року, що посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасовою Людмилою Георгіївною - визнати недійсним. Вирішено питання про стягнення судового збору. Рішенням апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15 листопада 2002 року між сторонами укладений договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського міського нотаріального округу Київської області Тарасовою Л.Г., відповідно до умов якого позивач подарував відповідачу Ѕ частини будинку АДРЕСА_1. Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України. Відповідно до змісту ст. ст. 227, 243, 244 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні у власність майно. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду Укураїни від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (чинною на час укладення оспорюваного договору), правила ст. 55 ЦК УРСР 1963 року поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення угоди він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.). Для визначення наявності такого стану на момент укладення угоди суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент її укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Вказана правова позиція викладені у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року (справа № 6-9цс12) та від 17 вересня 2014 року (справа № 6-131цс14). Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив з того, що висновком судово-психіатричної експертизи від 17 червня 2015 року № 107 ц не встановлено абсолютну неспроможність учасника правочину в момент складання договору розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що існуючі на той час порушення його психічної діяльності істотно впливали на здатність позивача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також врахував висновок судово-психіатричної експертизи від 16 вересня 2015 року № 235 ц, відповідно до якого на момент укладення договору позивач не перебував у стані, коли не міг розуміти значення своїх дій. Врахувавши відсутність медичних документів про лікування позивача до та після укладення договору дарування, а також категоричного висновку судово-психіатричної експертизи про абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними, апеляційний суд з урахуванням вимог ст. 55 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на час укладення спірного правочину), дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. З огляду на викладене доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права не ґрунтуються на матеріалах справи, зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом оцінки, і висновків суду не спростовують. Оскаржуване судоверішення ухвалено з додержанням норм процесуального й матеріального права, а тому передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для йогоскасування не вбачається. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_8 відхилити. Рішення апеляційного суду Київської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.І. Євтушенко Судді: І.М. Завгородня О.В. Кафідова О.М. Ситнік І.М. Фаловська В.І. Мартинюк