АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/5486/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5977/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представника відповідачів ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Рогоза Олександр Петрович про визнання недійсним договору дарування.

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся з вищевказаним позовом та ставив питання про визнання недійсним договору дарування. Обгрунтовуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина ОСОБА_9, з якою він проживав та був зареєстрований у квартирі № АДРЕСА_1. Під час оформлення спадщини після померлої, виявилося, що з 17.12.2014 року в квартирі зареєстрована ОСОБА_7, якій від імені покійної дружини спірну квартиру на підставі довіреності подарував її батько ОСОБА_10 Влітку 2014 року далекий родич ОСОБА_9 - ОСОБА_11 запропонував йому та дружині свої послуги по забезпеченню їх доглядом, харчуванням, утриманням квартири, ліками. До моменту смерті дружини відповідач сумлінно виконував всі домовленості, а потім припинив забезпечувати його харчуванням та будь-яким доглядом, а ОСОБА_7 взагалі запропонувала йому звільнити квартиру.

Посилаючись на те, що відповідачі свідомо ввели в оману його та його дружину, які збиралися скласти заповіт за умови їх довічного утримання, а не видати довіреність та подарувати квартиру за життя, позивач ставив питання про визнання недійсним договору дарування квартири № АДРЕСА_1 що був укладений 07 серпня 2014 року між ОСОБА_10 від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_12

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Представник відповідача не визнав подану апеляційну скаргу та просив суд відмовити у її задоволенні.

Позивач та представник позивача підтримали апеляційну скаргу, та просили суд її задовольнити.

ОСОБА_6 та третя особа по справі будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду справи у судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Судова колегія, вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_13 на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1992 року. Та складалася з однієї кімнати, загальною площею 32,4 кв. м.

07 травня 1999 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_3 і змінила прізвище на «ОСОБА_9».

12 червня 2014 року ОСОБА_9 надала на ім'я ОСОБА_6 довіреність, згідно якої уповноважила останнього продати за ціну та на умовах на його розсуд, або подарувати на ім'я ОСОБА_12 належну їй квартиру № АДРЕСА_1.

На підставі договору дарування від 07 серпня 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогозою О.П., ОСОБА_9 (до шлюбу ОСОБА_9) від імені якої діяв ОСОБА_10 на підставі довіреності від 12 червня 2014 року подарував спірну квартиру ОСОБА_12

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_12 після укладення шлюбу з ОСОБА_14 змінила прізвище на «Кобзар».

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_13 померла.

Позивач, у строки передбачені ЦК України, звернувся до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_9 на підставі якої було відкрито спадкову справу після смерті ОСОБА_9

Звертаючись до суду з позовом позивач обґрунтовував необхідність визнання недійсним договору дарування тим, що він вчинений внаслідок порушення ст.ст. 203, 215, 229-233, 235, 238 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Розглядаючи спір судова колегія, вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою позивач вказував на те, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_11 запропонувавши їм з дружиною догляд, харчування, утримання квартири до моменту смерті ОСОБА_9 сумлінно виконував всі домовленості, а потім припинив та почав вимагати звільнити житло. А так, як вони з дружиною мали на меті передачу квартири вже після їх смерті, то в силу похилого віку вони неправильно сприймали предмет та інші істотні умови угоди, і не знаючи процедуру оформлення, покійна дружина підписала довіреність прийнявши її за заповіт від свого імені та чоловіка (позивача).

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

А саме, ч. 1 ст. 233 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Під впливом тяжкої обставини вважається вчиненим правочин, який особа вчинила вимушено під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася. Такий правочин має ваду волі і вчиняється за таких обставин, коли особа змушена вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що даний договір був укладений вимушено, під впливом тяжкої для неї обставини на вкрай невигідних для себе умовах, чим інша сторона скористалася.

Так як за життя ОСОБА_9 цей договір не оскаржувала, що свідчить про те, що вона вважала його дійсним, відповідаючим її волевиявленню. На що зокрема вказує, те що вона видала доручення, за яким уповноважила особу на укладення договору дарування, вказавши при цьому навіть особу якій вона мала намір відчужити квартиру.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування за своїм змістом відноситься до безоплатних правовідносин, так як за його умовами обдаровані не мають перед дарувальником зобов'язань матеріального характеру.

Оспорюваний договір дарування був вчинений особою яка діяла від імені ОСОБА_9 в межах наданих довіреністю повноважень.

Необхідно також зазначити, що на час укладення договору дарування позивач по справі не був співвласником квартири, як і стороною в договорі.

Також не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи і доводи позивача щодо порушень судом ч. 3 ст. 238 ЦК України, за яким представник не може вчиняти правочин від іншої особи, яку він представляє у своїх інтересах, або інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є.

Ставлячи питання щодо визнання договору дарування недійсним позивач не висловив вимогу щодо дійсності доручення від 12.06.2014 року посвідченого нотаріально, за яким ОСОБА_9 уповноважувала ОСОБА_6 продати, за ціну та на умовах на його розсуд, або подарувати на ім'я ОСОБА_12, 1987 року народження, належну їй квартиру АДРЕСА_1.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307,308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: