АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 753/13314/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7293/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Комаревцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У липні 2015 року ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просив у рахунок погашення заборгованості в сумі 5 076 556,40 грн. за Договором кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру номер АДРЕСА_1, що належить Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (в рівних частках) на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 20.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В., реєстровий № 1970, вартість якої, згідно Звіту про експортну грошову оцінку від 01.06.2015 становить в сумі 1 169 071,00 грн. шляхом визнання за позивачем права власності.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 20.12.2007 між ОСОБА_1 та ВАТ «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Експобанк», було укладено Договір кредиту № 78/07-USD-KK, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 107 500 дол. США, строком до 16.12.2022 зі сплатою 12,5 % річних за час фактичного користування грошовими коштами.

20.12.2007 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору, між позивачем та відповідачами укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого для забезпечення зобов'язань позичальника за Договором кредиту іпотекодавці передають іпотекодержателю в іпотеку чотирьохкімнатну квартиру номер АДРЕСА_1

В порушення вимог ст.ст. 526,530,625,1054 ЦК України позичальник не виконав зобов'язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами за кредитним договором, у зв'язку з чим у позивальника виникла заборгованість перед позивачем в сумі 5 076 556,40 грн.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року позов задоволено повністю.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з відповідним позовом.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 20.12.2007 між ОСОБА_1 та ВАТ «Комерційний банк «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний Банк «Експобанк» (позивач), було укладено Договір кредиту, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 107 500 дол. США, строком до 16.12.2022 зі сплатою 12,5 % річних за час фактичного користування грошовими коштами.

Факт отримання відповідачем кредиту підтверджується заявою на видачу готівки від 20.12.2007 та не оспорюється сторонами.

20.12.2007 з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з Кредитного договору, між Банком та ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Белломі О.В., який зареєстрований в реєстрі за № 1982. За цим Іпотечним договором відповідачі передали в іпотеку Банку у якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором нерухоме майно, а саме: - чотирьохкімнатну квартиру номер АДРЕСА_1 що належить Іпотекодавцям на праві спільної часткової власності (в рівних частках) на підставі договору купівлі продажу, посвідченого 20.12.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бєлломі О.В., реєстровий № 1970.

В порушення умов кредитного договору, вимог статей 526, 530, 625, 1054 Цивільного кодексу України, позичальник не виконав зобов'язання по своєчасній сплаті платежів по кредиту, процентів за користування коштами за кредитним договором, у зв'язку з чим у позичальника виникла заборгованість перед позивачем. Вказана обставина підтверджується розрахунком заборгованості. Так, підпунктами 2.4.3., 2.4.5 іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель має право звернути стягнення відповідно до чинного законодавства та цього договору. іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення позичальником Договору кредиту та/або порушення іпотекодавцем договору.

22.06.2015 банком на адресу відповідачів направлено вимогу про усунення порушень по кредитному договору та погашення заборгованості за вих. № 1104/3536 від 19.06.2015, №1104/3693 від 26.06.2015, в якій банк зазначив, що у випадку невиконання відповідачем вимоги про виконання зобов'язань за кредитним договором банк після спливу 30 днів з дати надіслання цієї вимоги має намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Позивач вимагав в 30 денний строк виконати зобов'язання за даною вимогою.

На даний час зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором не виконано. Загальна сума заборгованості позичальника відповідно до розрахунку його заборгованості перед позивачем за кредитним договором станом на 19.06.2015 становить 5 076 556,40 грн., з яких: прострочена заборгованість за Кредитом 935 342,54 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 337 611,95 гри.; прострочена заборгованість за нарахованою щомісячною комісією за кредитне обслуговування 28 551,54 грн.; за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 23.02.2010 по 19.06.2015 в розмірі 2 548 006,28 грн.; за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 22.02.2010 по 19.06.2015 в розмірі 1 118 177,99 грн., пеня за несвоєчасну сплату нарахованої щомісячної комісії за період з 22.02.2010 по 19.06.2015 в розмірі - 108 866,11 грн.

Відповідно до підпункту 5.2 Кредитного договору за несвоєчасне повернення кредиту та несвоєчасну сплату процентів Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Згідно до підпункту 5.2 Кредитного договору за несвоєчасну сплату комісії за кредитне обслуговування (п.4.5 цього Договору) Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі 0,2 % від суми боргу за кожен день прострочення.

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного 01.06.2015 суб'єктом оціночної діяльності Товариством з обмеженою відповідальністю «Експертна компанія «Професіонал» (сертифікат № 14108/12, виданий Фондом державного майна України 24.12.2012), ринкова вартість предмету іпотеки за Договором іпотеки (чотирикімнатна квартира, загальною площею 95,9 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 станом на 01.06.2015 становить 1 169071,00 грн., що не перевищує заборгованості Позичальника перед Банком за Кредитним договором 5 076 556,40 гривень.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції вважав що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що до вимог позивача сплинув строк позовної давності, що призвело до ухвалення незаконного рішення колегія суддів вважає без підставними, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Дійсно п.5.4. кредитного договору сторін, з урахуванням змін та доповнень, встановлено, що підписання цього договору між банком та позичальником укладено договір про встановлення позовної давності за цим договором або у зв'язку із його виконання тривалістю у 3(три) роки, у тому числі і до вимог про стягнення неустойки.

Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі, позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Така правова позиція, зокрема, викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-738цс15, яка, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

В матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_1 або його представників про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення судом першої інстанції рішення, згідно вимог частини третьої статті 267 ЦК України, а тому колегія суддів не може застосувати правила та вимоги законодавства про позовну давність на стадії апеляційного перегляду рішення за його заявою.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що він був позбавлений можливості заявити про застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки суд першої інстанції провів заочний розгляд справи.

Так, як вбачається с матеріалів справи, ОСОБА_1 був двічі належним чином повідомлений судом першої інстанції про відкриття провадження по справі та місце, час і дату судових засідань, що підтверджується зворотними повідомленнями з почтової установи (а.с. 55, 122), йому була надіслана та вручена копія позовної заяви з додатками.

Тобто він не був позбавлений можливості звернутися до суду з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності позивачем, проте своїм правом не скористався.

Більш того, підтвердженням того, що відповідач мав можливість звернутися до суду з відповідною заявою, проте сам, на власний розсуд, не зробив цього, є та обставина, що представник ОСОБА_1 надсилав до суду заяву (а.с.125-127), в якій повідомляв про те, що в провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває аналогічна справа, про те, жодних посилань про сплив строку позовної давності у вказаній заяві зазначено не було.

Щодо зазначеної у заяві справи, суд першої інстанції встановив, що дійсно ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання за іншим кредитним договором 79/07-USD-KK від 20.12.2007 в сумі 5 072 083 96 грн. Таким чином зазначені справи є різними за своїм предметом та підставою.

Вказаний висновок суду, апелянтом у апеляційній скарзі не оспорювався.

Таким чином, підстав для задоволення заяви апелянта про застосування наслідків спливу строків позовної давності до правовідносин, що виникли, у колегії суддів немає.

Не заслуговують на увагу судової колегії і доводи апелянта з посиланням на п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, оскільки дане положення не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, так як вказана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та ухвалив правильне по суті рішення.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 грудня 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді