Справа № 740/3363/14 Провадження № 22-ц/795/1597/2016 Головуючий у I інстанції -Кобилецький І. Ф. Доповідач - Висоцька Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Губар В.С., Позігуна М.І.

при секретарі - Шевченко М.О.

за участю: ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника Ніжинського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Чернігівської області - Логовець М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 липня 2016 року по справі за заявою ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішень,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 19.07.2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про про зміну способу виконання рішень - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу від 19.07.2016 року, та постановити нову, якою заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Доводи скарги зводяться до того, що на виконанні у відділі ДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь заявниці 176 000,56 грн. боргу, а також аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_6

Боржник являється власником 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої за результатами оцінки складає 200 816 грн., таким чином вказана частина квартири є єдиним джерелом погашення ОСОБА_3 боргу перед ОСОБА_1, а оскільки реалізація квартири в порядку визначеному ЗУ «Про виконавче провадження» є неможливою, бо інша 1/2 частини квартири є власністю заявниці, то ОСОБА_1 вважає за можливе виплатити борг шляхом передачі вказаного майна.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку про не доведення обставин, що утруднюють виконання рішення суду, а вказані в заяві обставини не можна вважати винятковими, як того вимагає ст. 373 ЦПК України.

З таким висновком місцевого суду погоджується суд апеляційної інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну способу чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Зі змісту правової норми вказаної статті вбачається, що суд, який видав виконавчий документ, може змінити спосіб і порядок виконання рішення лише у виняткових випадках, яких, як вбачається з матеріалів справи, на день розгляду заяви, не настало.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і на їх правильність не впливають. Обставини, на які посилається заявник, не можуть бути підставою для встановлення способу і порядку виконання рішення, що передбачено законом.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України при набранні рішенням законної сили воно є обов'язковим до виконання на всій території України, а державна виконавча служба як єдиний орган примусового виконання зобов'язана вжити всі необхідні заходи для його виконання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкриті у кількох органах державної виконавчої служби, об'єднання виконавчих проваджень у зведене здійснюється в порядку, встановленому Міністерством юстиції України.

За приписами ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження», реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Нерухоме майно, транспортні засоби, повітряні, морські та річкові судна реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах).

Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Порядок реалізації майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна - Міністерством юстиції України. Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі нереалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уцінюється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна. У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання. У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію. Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. У разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку календарного надходження виконавчих документів до виконання з урахуванням черговості, визначеної статтею 44 цього Закону. У разі якщо від продажу частини майна виручено суму, достатню для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, а також сплати штрафу, продаж арештованого майна припиняється.

Статтею 36 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Питання про відстрочку або розстрочку виконання, встановлення чи зміну способу і порядку виконання розглядається судом у встановлений законом строк. Щодо інших рішень відстрочка або розстрочка виконання, встановлення чи зміна способу і порядку виконання не допускаються.

Таким чином, системне тлумачення положень ст. 373 ЦПК України, ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави дійти висновку, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Зміна способу та порядку виконання рішення суду - це визначена законом послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання рішення суду визначається на підставі ст. 16 ЦК України. При вирішенні питання про зміну способу виконання рішення суду суд має з'ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення суду.

При цьому у будь-якому випадку при зміні способу і порядку виконання рішення суду суд не може змінювати останнє по суті.

Отже, зміна способу та порядку виконання рішення суду зі стягнення суми заборгованості та визнання за стягувачем права власності на частину нерухомого майна це є зміна рішення суду по суті, що є недопустимим.

Судом встановлено, що за судовими рішеннями, які виконуються в межах зведеного виконавчого провадження предметом стягнення є грошова сума, а не майно.

Заявник в поданій заяві про зміну способу виконання судового рішення із стягнення боргу на визнання за нею права власності на нерухоме майно, що належить боржникові, фактично ставить питання про зміну рішення суду по суті та зміну способу захисту порушеного права, передбаченого статтею 16 ЦК України.

Суд першої інстанції повно та всебічно з»ясував обставини справи, зібраним доказам дав належну оцінку й прийшов до правильного висновку про те, що невиконання боржником судового рішення про стягнення коштів через брак таких коштів на погашення боргу в розумінні ст. 373 ЦПК України за вказаних обставин не може бути винятковою обставиною для зміни способу виконання судового рішення, оскільки заборгованість може бути погашена при виконанні судового рішення в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а тому суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зміну способу виконання рішення суду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують.

Постановлена судом ухвала суду відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасована з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Крім того, подане ОСОБА_1 клопотання про повернення судового збору не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Ухвалою апеляційного суду від 01.08.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху у зв»язку з несплатою судового збору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 293 ЦПК передбачено, що ухвала в частині, що стосується судового збору, може бути оскаржена в апеляційному чи касаційному порядку, разом з тим ні ОСОБА_1, ні її представник ОСОБА_2, зазначеним правом у визначеному порядку нормами ЦПК не скористались, як і не вказали під час усунення недоліків про наявність підстав про звільнення від сплати судового збору, ухвала суду в цій частині набрала законної сили.

Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду.

За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Крім того як роз»янено у п. 42 Постанови, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 17.10.2014, № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" статтею 7 Закону N 3674-VI врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним, за викладених обставин клопотання про повернення судового збору сплаченого ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, ст. 7 ЗУ "Про судовий збір" апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення судового збору - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: