13 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІваненкоЮ.Г., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Княжолуцької сільської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради,
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Княжолуцької сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого
2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від
16 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Княжолуцької сільської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради від 02 жовтня 2015 року.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що земельна ділянка площею 0,15 га в урочищі «Сигла» знаходиться у постійному користуванні ОСОБА_4 згідно рішення Княжолуцької сільської ради від 02 листопада
1993 року з внесеними до нього змінами 08 жовтня 2009 року. Земельна ділянка знаходиться на стадії приватизації. Попри це 22 вересня 2015 року земельна комісія склала акт, який затвердив сільський голова, про те, що ОСОБА_6 користується вищевказаною земельною ділянко з 1997 року, а тому немає підстав вважати, що ОСОБА_4 є власником цієї ділянки. Вказувала, що даний акт складений не земельною комісією, а головою земельної комісії, трьома депутатами сільської ради та спеціаліста землевпорядника, відсутній правовий документ про створення такої комісії, в акті не зазначено, що це акт земельної комісії, а тому він не є правовим документом. Зазначала, що в порушення п. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» 26 сесія сільської ради від 02 жовтня 2015 року затвердила акт земельної комісії, визнала таким, що втратило чинність рішення Княжолуцької сільської ради від 08 жовтня 2009 року № 228 в частині п. п. 3 п. 1.2. про передачу у власність земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Сигла» ОСОБА_4, спірну земельну ділянку залишено у землях запасу Княжолуцької сільської ради. Крім того, зазначала, що Княжолуцька сільська рада, позбавляючи права на користування земельною ділянкою ОСОБА_4 та передаючи спірну земельну ділянку у фонд сільської ради не зазначила на якій підставі припиняє право користування земельної ділянкою. Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним та скасувати рішення Княжолуцької сільської ради від 02 жовтня 2015 року № 1000/26/2015.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2015 року до участі у справі, як третю особу на стороні відповідача, залучено ОСОБА_5
У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4, Княжолуцької сільської ради про визнання недійсним та скасування пункту 1.2 рішення Княжолуцької сільської ради від 08 жовтня 2009 року № 228/4/2009.
На обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що рішенням Долинського районного суду від 24 листопада 2014 року встановлено факт, що приватизація земельної ділянки загальним розміром 0,45 га в тому числі і спірної земельної ділянки ОСОБА_4 відбулась в 1993 році. Згідно вимог ЗК України не передбачена повторна приватизація однією і тією ж особою однієї земельної ділянки, а тому Княжолуцька сільська рада в спосіб не передбачений законом не могла повторно передавати земельну ділянку рішенням від 08 жовтня 2009 року. Крім того, в порушення вимог законодавства це рішення приймалось без розроблення проекту відведення земельної ділянки та без акта встановлення меж в натурі. Зважаючи на це ОСОБА_5 просила визнати недійсним та скасувати п. 1.2 рішення сесії Княжолуцької сільської ради від 08 жовтня 2009 року № 228/4/2009 щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Сигла».
Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсним та скасовано рішення Княжолуцької сільської ради від 02 жовтня 2015 року № 1000/26/2015 про затвердження акта земельної комісії від

22 вересня 2015 року та визнано рішення Княжолуцької сільської ради від

08 жовтня 2009 року № 228 в частині п. 1.2 п. п. 3 (про передачу) ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Сигла» таким, що втратило чинність та залишення даної земельної ділянки в землях запасу Княжолуцької сільської ради. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено. Стягнуто з Княжолуцької сільської ради на користь ОСОБА_4 478 грн 20 коп. сплаченого судового збору та 500 грн витрат за надання правової допомоги.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2016 року рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позові вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Княжолуцька сільська рада не була вправі приймати рішення про затвердження акта земельної комісії від 02 жовтня 2015 року, яким фактично припинено право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4

Судами попередніх інстанцій встановлено, щорішенням Княжолуцької сільської ради від 02 листопада 1993 року ОСОБА_4 передано у приватну власність земельні ділянки, зокрема, і 0,15 га в урочищі «Сигла». В рішенні зазначалось, що оскільки немає можливості видати державний акт на право приватної власності, видано план, як тимчасовий документ. В подальшому рішенням Княжолуцької сільської ради від 08 жовтня 2009 року

№ 228/4/2009 внесено зміни в рішення від 02 листопада 1993 року в частині визначення площі і цільового призначення земельної ділянки ОСОБА_4 Зокрема передано ОСОБА_4 у власність земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства в урочищі «Сигла».

Комісія в складі голови земельної комісії ОСОБА_7, депутатів Княжолуцької сільської ради ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, спеціаліста по землевпорядкуванню ОСОБА_11 в акті від 22 вересня

2015 року встановила, що ОСОБА_6 з 1997 по 2014 роки користувалася земельною ділянкою площею 0,15 га в урочищі «Сигла» в першому ряді, а ОСОБА_4 користувалась земельними ділянками площею 0,10 га в урочищі «Сигла» в шостому ряді та земельною ділянкою площею 0,10 га в урочищі «Сигла» (напроти водоканалу). Комісія вважала, що немає підстав вважати, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,15 га в урочищі «Сигла» для ведення особистого селянського господарства та рекомендувала сесії Княжолуцької сільської ради скасувати рішення сесії в частині 1.2 п. 3 № 228/4/2009 від 08 жовтня 2009 року про передачу у власність даної земельної ділянки.

Рішенням Княжолуцької сільської ради від 02 жовтня 2015 року

№ 1000/26/2015 затверджено акт земельної комісії від 22 вересня 2015 року. Визнано рішення сесії Княжолуцької сільської ради від 08 жовтня 2009 року № 228 в частині 1.2 п. 3 про передачу у власність земельної ділянки площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_4 таким, що втратило чинність. Дану земельну ділянку залишено в землях запасу Княжолуцької сільської ради с. Княжолука.

Статтями 140 та 141 ЗК України визначені підстави припинення права власності та користування земельною ділянкою.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Згідно розʼяснень викладених в абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом.

Враховуючи Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) відповідно до п. 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чино оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що земельна ділянка в установленому законом порядку у користувача вилучена не була, будь-яких рішень про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою ОСОБА_4, що передбачено ст. 141 ЗК України однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою Княжолуцькою сільською радою не приймалося, орган місцевого самоврядування не звертався до суду з позовом про примусове припинення права користування ОСОБА_4 земельною ділянкою, а тому суди дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, оскільки не були визнані в судовому порядку недійсними рішення щодо передачі останній в порядку приватизації спірної земельної ділянки.

Судові рішення в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Княжолуцької сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради судом касаційної інстанції не перевіряється, оскільки в касаційному порядку в цій частині не оскаржуються.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого

2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від

16 березня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня 2016 року, в частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, в справі за позовом ОСОБА_4 до Княжолуцької сільської ради, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Княжолуцької сільської ради про визнання недійсним та скасування рішення Княжолуцької сільської ради залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік