Справа № 308/2949/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.

при секретарі Бота О.І.

за участю:

представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1

представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 поданим в особі уповноважених представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 в особі уповноважених представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини. Мотивуючи свої позовні вимоги, представник позивача вказує на те, що 26.01.2013 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №29. У шлюбі у них народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 Представник позивача вказує на те, що спільне життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 не склалося через протилежні погляди на шлюб та сімю, відсутність взаєморозуміння, постійні сварки в ході яких відповідач застосовував і физичне насильство до позивача, що призвело до втрати почуття кохання та поваги один до одного та до фактичного припинення шлюбних відносин між подружжям. Вказує на те, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя та дитини. Спору, щодо розподілу майна у них на даний час не має.

Крім того, представники позивача зазначають, що неповнолітній син залишився проживати разом з позивачем, повністю перебуває на її утриманні та вихованні. Відповідач повністю усунувся від виконання своїх батьківських обовязків, добровільно допомоги на утримання дитини взагалі не надає. Хоча відповідач офіційно не працевлаштований і отримує нерегулярний мінливий дохід, такий дохід є досить високим. Інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має. З посиланням на викладене, а також на норми ст.ст. 105,110,112,180,181,184 СК України, представник позивача просить суд ухвалити рішення, яким шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 розірвати та стягнути з ОСОБА_6 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 3,000 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

В ході судового розгляду справи представник позивача неодноразово зменшував, збільшував позовні вимоги та остаточно просив суд ухвалити рішення, яким шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_6 розірвати.

До початку розгляду судом справи по суті відповідач за первісним позовом ОСОБА_6 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною. Свої позовні вимоги ОСОБА_6 мотивує тим, що 26.01.2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено шлюб. У шлюбі, 06.06.2013 року у них народився син ОСОБА_7. Зазначає, що на даний час позивач за первісним позовом ОСОБА_3 виїхала за межі України і проживає із сином окремо від нього, у Сполучених Штатах Америки. Вказані обставини перешкоджають йому, як батьку спілкуватися з дитиною та повноцінно виконувати свої батьківські обовязки, бачитися та спілкуватися з сином, а тому змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. З посиланням на викладене, а також на норми ст.ст. 141,150,153, ч. 2,3 ст. 157 СК України, позивач за зустрічним позовом просить суд ухвалити рішення, яким визначити йому ОСОБА_6 порядок спілкування та участі у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у наступний спосіб: на території України без обмежень; на території Сполучених Штатів Америки: в межах регіону проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; шляхом Скайп звязку, Інтернет звязку, листування, телефонних розмов, інших можливих засобів звязку.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 зменшені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив зменшені позовні вимоги задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові та розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Зустрічну позовну заяву визнав в повному обсязі, про що подав до суду письмову заяву. Зокрема пояснив суду, що основною причиною розірвання шлюбу між подружжям є постійні сварки, конфлікти, що стали причиною припинення подружніх стосунків. Пояснив, що подружжя спільно не проживають з кінця 2014 року.

В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 первісні зменшені позовні вимоги визнала, не заперечила проти розірвання шлюбу, вимоги зустрічного позову підтримала, просила суд їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у зустрічному позові. Пояснила суду, що відповідач не погоджується з наведеними в первісному позові мотивами розірвання шлюбу, вказуючи на те, що позивач ОСОБА_3 виїхала за межі України до матері, не бажає проживати з своїм чоловіком , який згідний на розірвання шлюбу, через відсутність взаємопорозуміння між ними. Оскільки відповідачка за зустрічним позовом чинила перешкоди позивачу ОСОБА_6 за зустрічним позовом, щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною, позивач за зустрічним позовом був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для правильного вирішення справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 26.01.2013 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №29, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, серії 1-ФМ № 101579 від 26.01.2013 року, приєднаним до матеріалів справи /а.с.5/

У даному шлюбі у сторін народився син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с. 6/.

Встановлено, що син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає разом з позивачем за первісним позовом ОСОБА_3 і вказані обставини сторонами не заперечувалися.

Майновий спір між сторонами відсутній.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України.

Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.

Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Основною причиною припинення сімейних відносин є сварки побутового характеру, відсутність взаєморозуміння та припинення подружніх стосунків.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а подружжя не має наміру зберегти шлюб.

З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 носить формальний характер.

Причиною розпаду цієї сімї є відсутність взаєморозуміння між подружжям .

При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сімя розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення первісних зменшених позовних вимог про розірвання шлюбу.

Задовольняючи первісні зменшені позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Згідно ст. 56 ч.3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч.4 цієї ж статті передбає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Обґрунтованими є і вимоги позивача ОСОБА_6 за зустрічним позовом про усунення перешкод щодо участі у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у наступний спосіб: на території України без обмежень; на території Сполучених Штатів Америки: в межах регіону проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; шляхом Скайп звязку, Інтернет звязку, листування, телефонних розмов, інших можливих засобів звязку.

Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України, зокрема згідно до вимог ч. 3 ст. 157 СК України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Зокрема відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватись з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч.1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно з частиною другою ст.141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.Відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про права дитини передбачено, що Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання та здоровий розвиток дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції, Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» контакт з дитиною - це реалізація матір'ю, батьком, іншими членами сім'ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

В суді беззаперечно встановлено, що між сторонами по справі склалися конфліктні неприязнені стосунки, які самі по собі не можуть впливати, та як наслідок, усунути позивача за зустрічним позовом від спілкування з дитиною.

Також відповідачем за зустрічним позовом не надано доказів, що позивач застосовував фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання відносно дитини.

Таким чином, суд вважає встановленим, що на теперішній час між сторонами існує спір з приводу участі батька у вихованні дитини, періодичності, систематичності та інших умов побачень з дитиною, який у відповідності до ст. 159 СК України підлягає вирішенню судом.

У відповідності до ч. 2 ст. 159 Сімейного кодексу України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позбавлення позивача за зустрічним позовом від спілкування з дитиною , не узгоджується з вимогами чинного законодавства.

З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги зустрічного позову є доведеними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення.

З пояснень представника позивача за зустрічним позовом та матеріалів справи встановлено, що останній прагне приймати участь у вихованні сина та створювати для нього необхідні умови щодо його розвитку, підтримання нормального здоров'я та відпочинку .

Крім того, судом враховано визнання зустрічних позовних вимог представником відповідача за зустрічним позовом.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, виходячи з інтересів дитини, приймаючи до уваги вік сина сторін, поведінку батьків та наявність між ними конфлікту, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд зважаючи на визнання представником відповідача за зустрічним позовом - позову, дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги підлягають до задоволення, а запропонований позивачем за зустрічним позовом спосіб спілкування та його участі у вихованні сина , на думку суду, буде на даний час достатнім для налагодження психологічного контакту між ними.

Суд звертає увагу, що відповідач за зустрічним позовом не позбавлена права контролювати порядок зустрічі батька з дитиною та у передбаченому законом порядку звернутися до компетентних органів щодо усунення порушень прав дитини.

В подальшому при збільшенні віку дитини зазначене рішення суду не буде перешкодою для подання позову до суду про зміну порядку спілкування та участі батька у вихованні дитини.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.10, 11, 57, 58, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України , ст.ст. 105, 110,112, 142, 153, 155, 157 ,159 Сімейного Кодексу України, Закон України «Про охорону дитинства», суд,-

В И Р І Ш И В:

Зменшені позовні вимоги ОСОБА_3 в особі уповноважених представників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що зареєстрований

26.01.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгороду Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області за актовим записом №29 розірвати.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 задовольнити.

Визначити ОСОБА_6 порядок спілкування та участі у вихованні сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у наступний спосіб: на території України без обмежень; на території Сполучених Штатів Америки: в межах регіону проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; шляхом Скайп звязку, Інтернет звязку, листування, телефонних розмов, інших можливих засобів звязку, у присутності матері дитини ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 сплаченого ним суми судового збору в розмірі 551,20 грн.(пятсот пятдесят одну гривню двадцять копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_8