АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа 212/141/16-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/1054/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 (І) Доповідач - Михайлів Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Чубіна А.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначила, що 08 серпня 2015 року вона надала відповідачу у борг за розпискою грошові кошти в сумі 4000 грн., а остання зобовязалась повернути їх у строк на протязі місяця, а саме до 08.09.2015 року. 18.09.2015 року позивач знову за розписками надала ОСОБА_4 у борг 14000 грн. під зобовязання останньої повернути кошти на її вимогу та 35000 грн., які остання зобовязалась повернути на протязі місяця, а саме до 18.10.2015 року. Після спливу строку повернення боргових коштів, на початку листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_4 з вимогою про їх повернення. Оскільки до теперішнього часу взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу ОСОБА_4 не виконала, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму боргу в загальному розмірі 53000 грн., а також сплачений нею судовий збір.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму боргу в загальному розмірі 53000 грн. та судовий збір у сумі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4, ставить питання про скасування рішення суду та повернення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом при розгляді справи норм процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції передчасно та з порушенням норм чинного цивільно-процесуального закону ухвалив оскаржуване рішення, без участі відповідача та її представника, не зважаючи при цьому на заяву представника відповідача, який був відсутній під час розгляду справи з поважних причин, що призвело до порушення процесуальних прав відповідача, яка була позбавлена можливості висловити свою думку про незгоду з позовними вимогами, надати свої заперечення проти позову, клопотання про виклик свідків тощо. Крім того, суд не прийняв до уваги те, що представник відповідача завчасно надав клопотання про відкладення розгляду справи, а отже суд мав винести заочне рішення по справі, що надало б можливість відповідачу або її представнику подати заяву про перегляд заочного рішення. Також вважає, що розписки про одержання коштів не відповідають положенням закону й законність їх складення повинна бути підтверджена поясненнями свідків.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги й просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі письмових розписок відповідач ОСОБА_4 брала у ОСОБА_2 грошові кошти в якості позики у наступних розмірах: 08 серпня 2015 року - 4000 грн. із зобовязанням повернути їх протягом місяця; 18.09.2015 року - 14000 грн. із зобовязанням повернути їх на першу вимогу та 18.09.2015 року - 3500 грн. із зобовязанням повернути їх протягом місяця, тобто до 18.10.2015 року (а.с. 4-6).

03 листопада 2015 року від імені позивача ОСОБА_2 її представником за довіреністю ОСОБА_3 на адресу відповідача ОСОБА_4 поштою направлено вимогу про повернення позики в розмірі 53000 грн. на протязі місяця з моменту предявлення такої вимоги (а.с. 11,12 ).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, взявши в борг грошові кошти, не повернула їх у встановлений строк, чим порушила права позивача, передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту судом в спосіб примусового стягнення на користь позивача наданих в борг відповідачу грошових коштів.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з настпних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене у справі рішення вказаним вимогам законності та обґрунтованості відповідає в повному обсязі.

Так, на виконання вимог ст. 214 ЦПК України, суд першої інстанції, встановивши характер спірних відносин, вірно визначився, що до їх врегулювання підлягають застосуванню положення глави 71 ЦК України, якою визначається поняття позикових відносини і договору позики.

Як визначено ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (ст. 1046 ЦК України).

Частина 1 ст. 1047 встановлює обовязкову письмову форму для договору позики, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

При цьому, виходячи з положень ч.1 ст. 207 ЦК України договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами.

За ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У звязку з цим, наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку з повернення грошових коштів (ч.3 ст. 545 ЦК України).

Отже, досліджуючи надані суду представником позивача оригінали боргових розписок, які містять зобовязання однієї особи ОСОБА_4 повернути іншій особі ОСОБА_2 у визначений строк визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобовязання, колегія суддів вважає, що вони є не тільки належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобовязання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України, як правильно зазначив в своєму рішенні суд першої інстанції.

Це в свою чергу відповідає правим позиціям, викладених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа №6-63цс13 та від 24.02.2016 року справа №6-50цс16.

У звязку з вищенаведеним, доводи апеляційної скарги представника позивача щодо невідповідності розписок вимогам закону повністю спростовуються.

Не може погодитися колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо ствердження або ж спростування наявності боргових правовідносин між сторонами показаннями свідків, оскільки це суперечить розясненням, наведеним Пленумом Верховного Суду України в п. 27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ» у суді першої інстанції від 12.06.20009 року № 2, відповідно до яких, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, до яких законом установлено письмову форму.

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 борг за договорами позики не повернула а отже, свої зобов'язання не виконала, що підтверджується не тільки встановленими обставинами та матеріалами справи, але й поясненнями представника відповідача в суді апеляційної інстанції, яка це не заперечувала, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення поданого ОСОБА_2 позову.

Жодних доказів в спростування доводів позивача у відповідності до положень ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, відповідач не навела.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо порушення судом норм процесуального права при розгляді справи, які призвели відповідно до порушення процесуальних прав відповідача, як сторони у справі, колегія суддів виходить з наступного.

Перелік процесуальних прав відповідача - сторони в цивільному процесі наведено в ст.ст. 27, 31 ЦПК України, до яких зокрема належать права брати участь у судових засіданнях, заперечувати проти позову, подавати докази й брати участь у їх дослідженні.

Сприяючи у здійсненні таких прав, суд першої інстанції, розяснив їх та надав можливість представнику відповідача, який був присутній під час розгляду справи, надавати свої пояснення, заперечення як усно, так і письмово та заявляти клопотання, тобто доводити належними та допустимими доказами відсутність підстав для задоволення позову (а.с. 22-23). Однак, матеріали справи не містять жодних письмових заперечень відповідача або ж її представника проти позову. В суді апеляційної інстанції відповідачу та її представнику теж надано можливість реалізувати свої права, однак останніми жодним чином не спростовано доведеності факту неналежного виконання боргових зобовязань й правильність висновку суду першої інстанції про задоволення позову.

Не погоджується колегія суддів й з доводами апеляційної скарги представника відповідача про те, що здійснення судом розгляду справи у відсутність відповідача та його представника, є порушенням процесуальних прав останніх, оскільки з огляду на положення ст. 157 ЦПК України щодо строку розгляду справи та ст. 67 ЦПК України що строків процесуальних дій, їх неявка, яка визнана судом не поважною не перешкоджає розгляду справи. При цьому, ЦПК України у разі відсутності відповідача не покладає на суд обовязок ухвалення заочного рішення, оскільки у відповідності до ст. 224 ЦПК України, це є правом суду й його реалізація залежить від наявності передбачених ЦПК умов.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника відповідача щодо порушення процесуальних норм при розгляді справи судом першої інстанції формальними, у звязку з чим не вбачає підстав для задоволення поданої апеляційної скарги й скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: