Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Кафідової О.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору протиправним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 порушив умови укладеного між сторонами кредитного договору від 23 червня 2006 року, внаслідок чого виникла заборгованість перед банком у розмірі 72 971,44 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути зі ОСОБА_4 на свою користь вказану вище заборгованість.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що кредитний договір підписував у стані алкогольного сп'яніння, а грошові кошти за кредитом не отримував.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати кредитний договір протиправним.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року, в задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить змінити вказані судові рішення в частині вирішення первісних позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 23 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 19 500 грн. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості строком до 23 червня 2008 року.

У своїй заяві позичальника від 23 червня 2006 року ОСОБА_4 визнав, що він ознайомився та згідний з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ «ПриватБанк», а також його місцезнаходження. Позичальник погодився, що ця заява разом із запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ним і банком кредитний договір.

Позичальник узяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушив і станом на 16 липня 2014 року допустив заборгованість перед банком на загальну суму 72 971,44 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно з нормами ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Судом установлено, що ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 19 500 грн. строком на 24 місяці - до 23 червня 2008 року.

Заявою позичальника від 23 червня 2006 року визначено, що погашення кредитної заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з «15» по «22» число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 044,94 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів сторонами було визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором від 23 червня 2006 року останній добровільний платіж ОСОБА_4 здійснив 26 червня 2008 року.

Заперечуючи факти сплати кредиторові коштів за кредитним договором, які нібито мали місце з його боку 25 грудня 2013 року, 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року та 27 лютого 2014 року, ОСОБА_4 пояснив, що про ці платежі він дізнався лише під час розгляду справи у суді.

Судом також було встановлено, що кошти у розмірі 1 048,83 грн., 3 140,04 грн., 11,21 грн. та 4,43 грн. були зняті самим банком з пенсійного рахунку ОСОБА_4 без згоди останнього та зараховані як платіж за кредитним договором шляхом їх автоматичного перерахування, що, крім іншого, підтверджується відповідним зверненням ОСОБА_4 до правоохоронних органів, копіями меморіальних ордерів від 25 грудня 2013 року, від 27 січня 2014 року, від 26 лютого 2014 року, від 27 лютого 2014 року та іншими матеріалами справи.

Враховуючи, що платежі від 25 грудня 2013 року, від 27 січня 2014 року, від 26 лютого 2014 року та від 27 лютого 2014 року були здійснені банком без відповідного на те вільного волевиявлення ОСОБА_4 та поза межами строку позовної давності суди дійшли вірного висновку, що у даному випадку переривання перебігу позовної давності, яке передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України, не відбулося.

Таким чином, судами вірно встановлено, що останнє добровільне погашення кредиту ОСОБА_4 здійснив 26 червня 2008 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, чого сторонами у даній справі дотримано не було.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору сторін були передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізували обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлювали самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи, що строк кредитного договору сторін закінчився 23 червня 2008 року, а останній добровільний платіж ОСОБА_4 вніс 26 червня 2008 року, то суди обґрунтовано виходили з того, що початком перебігу позовної давності для кредитора слід вважати 27 червня 2008 року.

Разом з тим, до суду з даним позовом банк звернувся лише 07 серпня 2014 року, тобто вже після спливу строку позовної давності.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ОСОБА_4 в суді першої інстанції заявив про застосування позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що банком пропущено строк позовної давності на застосуванні якого наполягав позичальник.

Місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»відхилити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 15 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 04 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук