Справа № 460/3477/15-ц
Провадження №2/460/409/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2016 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Варениця В.С.

з участю секретаря Мельник Є.Є.

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові

цивільну справу за позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_5

про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В

17.09.2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить постановити рішення, яким поділити спільне майно подружжя, набутого за час шлюбу, шляхом визнання нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, придбаним за час шлюбу, визнати її власницею 1/2 частину вищевказаної квартири. Позовні вимоги мотивовано тим, що вона з відповідачем 28.10.1993 року зареєструвала шлюб, від даного шлюбу у них народилося двоє дітей, які на даний час являються повнолітніми. В 2005 році судовим рішенням шлюб між ними було розірвано. За час шлюб з відповідачем 25.11.1995 року ними було придбано на підставі договору купівлі-продажу вищевказану квартиру, яка являється обєктом спільної сумісної власності подружжя, набутої під час перебування в шлюбу, а тому вона фактично являється власницею 1/2 частини квартири.

Під час розгляду справи позивач ОСОБА_4 заявлені позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні, викладеним в позовній заяві. Додатково позивач пояснила, що після одруження вона з чоловіком стали проживати в чотирьохкімнатній квартирі батьків чоловіка, разом з ними проживала неодружена сестра чоловіка ОСОБА_6 Через два роки після одруження батьки чоловіка продали цю квартиру і за виручені гроші купили однокімнатну квартиру для відповідача і двохкімнатну квартиру для доньки. Після купівлі однокімнатної квартири вона з чоловіком поселилася в цю квартиру, де проживала до часу розлучення. Після розірвання шлюбу у неї з чоловіком була домовленість, що вона не буде звертатися з позовом про стягнення аліментів, а квартира залишиться дітям. Також до останнього часу відповідач обіцяв, що продасть квартиру, а виручені гроші подарує донькам, однак відмовляється від своєї обіцянки.

Представник позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_1 вважає, що заявлені позовні вимоги його довірительки є законними та обґрунтованими, під час розгляду справи доведено, що спірна квартири придбана під час шлюбу, являється спільним майном подружжя, частки в спільному майні подружжя є рівними, просить позов задоволити.

Представники відповідача ОСОБА_5 гр.ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_3 заявлений позов заперечили, підтримала письмове заперечення на заявлений позов, де вказується, що позовні вимоги ОСОБА_4 є незаконними, необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству. Шлюб між сторонами було розірвано в 2005 році, а до

2

вимог про поділ майна після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Також представник ОСОБА_2 пояснила, що однокімнатна квартира належить її братові ОСОБА_5, яка була куплена батьками за отримані гроші від продажу чотирьохкімнатної квартири. Також батьки купили для неї двохкімнатну квартиру.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що сторони по справі 28.10.1993 року уклали шлюб між собою, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Новояворівської місткої ради Яворівського району Львівської області, актовий запис №144.

Як вбачається з пояснень сторін та допитаних свідків, після реєстрації шлюбу сторони по справі стали проживати в чотирьохкімнатній квартирі АДРЕСА_2, де також проживали мати відповідача ОСОБА_7 та сестра відповідача ОСОБА_2

Згідно Свідоцтва про право власності на квартиру від 27.10.1995 року вищевказана квартира на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» була набута у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Також судом встановлено, як вбачається з пояснення сторін та свідка ОСОБА_7, з метою роздільного проживання співвласники вирішили продати належну їм чотирьохкімнатну квартиру та за виручені кошти придбати дві квартири меншої площі для відповідача ОСОБА_5 та його сестри ОСОБА_6

Як вбачається з нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 24.11.1995 року співвласники квартири ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продали належну їм чотирьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_3.

Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.11.1995 року відповідач ОСОБА_5 придбав у власність спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_4.

А згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 25.02.1996 року гр.ОСОБА_5 (прізвище після одруження ОСОБА_2) Н.Б. придбала у власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_5.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 показала, що після одруження сина ОСОБА_5 та майбутнього одруження доньки ОСОБА_6 виникло питання щодо їх проживання, так як вони не бажали оплачувати комунальні послуги в повному обсязі за чотирьохкімнатну квартиру. Тоді вони вирішили продати цю квартиру, а за виручені кошти купити дві менші квартири, щоб діти проживали окремо і кожен оплачував за свою квартиру. Чотирьохкімнатну квартиру вони продали за 8000 доларів США, з яких 3100 доларів США вона заплатила за однокімнатну квартиру, яку купив син, а через два місяці за 4500 доларів США була куплена двохкімнатна квартира для доньки. Крім цих грошей за продану квартири, ніхто інший, зокрема невістка ОСОБА_8, ніяких грошей не давали.

Також судом встановлено, що в 2000 році відповідач ОСОБА_5 виїхав на заробітки в Португалію, де перебуває по даний час, з 2003 року відносини між сторонами припинилися, за позовом позивачки шлюб між ними було розірвано в судовому порядку, державна реєстрація розірвання шлюбу була проведена 05.07.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Яворівського районного управління юстиції Львівської області, актовий запис №146.

Дійсно ст.60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

А відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

3

Системний аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті такого майна.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 16.12.2015 року (у справі №6-2741цс15), згідно якої «статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.»

У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя.

Також, згідно з ст.57 ч.1 п.4 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Під час розгляду справи судом встановлено, що фактично визнала в своїх поясненнях позивач ОСОБА_4, що дійсно спірна однокімнатна квартира була придбана чоловіком за частину отриманих коштів від проданої чотирьохкімнатної квартири, співвласником якої в порядку приватизації був її чоловік ОСОБА_5, жодних інших коштів, зокрема коштів позивачки чи спільних коштів подружжя, на придбання спірної квартири затрачено не було, враховуючи дату відчуження чотирьохкімнатної квартири та дату придбання спірної квартири (наступного дня).

Таким чином, суд визнає, що спірна квартира була придбана відповідачем під час шлюбу з позивачкою, але за кошти відповідача, отриманих за відчуження нерухомого майна, співвласником якого він був на підставі приватизації і частина такого майна являлася його особистою приватною власністю.

Відповідно до вимог ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Також ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оцінюючи докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні доведено, що спірна квартира АДРЕСА_6 була придбана під час шлюбу сторін, але за виручені кошти від продажу

4

майна, частина якого належало відповідачу на праві власності, відповідно спірна квартира не може бути віднесена до обєкта майна спільної сумісної власності подружжя, відсутнє порушення законних прав позивача, яке підлягає судовому захисту, відповідно заявлені позовні вимоги позивача є безпідставними, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в заявленому позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 89, 212, 213 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1762 грн. 80 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Яворівський районний суд Львівської області, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлене в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ: