АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/2217/15-ц Номер провадження 22-ц/786/997/16Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Товариства з обмеженою відповідальністю "КС А" про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю "КС А" про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Вважає, що при підписанні спірних договорів сторонами не було додержано вимог ст. 638 ЦК України, зокрема не визначено обсяг прав, які передані (сума боргу, право вимоги якої передається), що, в свою чергу, є підставою для визнання договорів недійсними.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає за таких обставин.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 1 листопада 2013 року між ТОВ «КС А» та ТОВ ТТК «Бізнес Клас» укладено договір поставки запчастин № 8, відповідно до якого продавець ТОВ «КС А» зобов'язується передати у власність покупця - ТОВ «ТТК «Бізнес Клас» належну йому партію товару, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його.

При цьому п. 1.2. вказаного договору визначено, що відомості про товар, його перелік і вартість зазначаються в накладних, які є невід'ємною частиною договору.

16 грудня 2014 року між ТОВ «КС А» («Цедент») в особі директора ОСОБА_5 та ОСОБА_3 («Цесіонарій») укладено договір відступлення права вимоги.

Вказаний договір спрямований на регламентацію цивільних (господарських) правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених Договором та чинним законодавством України, цедентом цесіонарієві права вимоги, належного цедентові, в межах яких цесіонарій стає кредитором за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року, укладеним між цедентом та ТОВ «Техніко-транспортна компанія «Бізнес Клас» (п.1 договору).

Згідно п.2 до цесіонарія переходить право вимагати (замість цедента) від боржника належного та реального виконання оплати поставлених за договором поставки запасних частин №8 від 01.11.2013 р. та оплати неустойки, пені, процентів, збитків від інфляції та всіх інших прав, які має цедент з факту укладання та виконання зазначеного договору.

В подальшому, 12 березня 2015 року між ОСОБА_3 («Цедент») та ОСОБА_4 («Цесіонарій») укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1 якого він спрямований на регламентацію цивільних (господарських) правовідносин, що виникають з приводу відступлення в порядку та на умовах, визначених договором та чинним законодавством України, цедентом цесіонарієві права вимоги, належного цедентові, в межах яких цесіонарій стає кредитором за договором поставки запасних частин № 8 від 01 листопада 2013 року, укладеним між цедентом та ТОВ «Техніко транспортна компанія «Бізнес Клас». Право вимоги належить цеденту на підставі договору про відступлення права вимоги від 16 грудня 2014 року.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ ТТК «Бізнес Клас» просило визнати договори про відступлення права вимоги недійсними з підстав їх невідповідності вимогам закону, а саме положенням ст. 638 ЦК України, оскільки останні не містять посилань на конкретні істотні умови, які є необхідними та достатніми для укладання договору даного виду, позаяк вважаються неукладеними.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відповідність спірних договорів вимогам чинного законодавства, оскільки вони містять істотні умови, необхідні для договорів даного виду та в них зазначено обсяг прав, які переходять іншому кредиторові в порядку ст.ст. 512, 514 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з наступних підстав.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, в тому числі, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 513, 514 ЦК України).

Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до вимог ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Оспорюючи дані правочини, позивач посилався на їх невідповідність вимогам ст. 638 ЦК України та ст. 180 ГК України, оскільки при укладанні господарських договорів сторони в любому випадку зобов'язані узгодити предмет, ціну та строк дії договору, проте такі умови зазначені договори не містять.

Проте, посилання на положення ст. 180 ГК України в даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки поширюється саме на господарські договори, учасниками яких є суб'єкти господарювання, тобто регламентують виконання господарських зобов'язань.

В даному випадку, договір про відступлення права вимоги від 16 грудня 2014 року укладено між юридичною та фізичною особою, а договір про відступлення права вимоги від 12 березня 2015 року укладено між двома фізичними особами, а відтак вимоги ст. 180 ГК України на зазначені договори поширено бути не може.

Крім того, пред'являючи позов про визнання договорів про відступлення права вимоги недійсними з підстав недотримання сторонами вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, позивач посилається лише на загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Проте, фактично позов обґрунтований недотриманням сторонами правочину положень ст.638 ЦК України, при недотримання яких договір вважається неукладеним.

При розгляді даного спору, колегія суддів звертає увагу на те, що законодавчо розмежовано поняття «недійсності правочину» та «неукладеність правочину», в якому відсутні встановлені законодавством необхідні умови для його укладення (наприклад, відсутня згода щодо всіх істотних умов, передбачених законодавством; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для укладення правочину потрібно його передати та т.і.). В такому випадку, встановивши, що правочин є неукладеним, суд на цій підставі залишає позов про визнання правочину недійсним без задоволення. Наслідки недійсності правочину до неукладеного правочину не застосовуються, оскільки вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК, відповідно, підстав для його задоволення немає.

Таким чином, вірно встановивши обставини справи та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки місцевого суду.

Фактично доводи апеляційної скарги є ідентичними до обґрунтувань, викладених в позовній заяві та містять посилання на недотримання сторонами правочину про відступлення права вимоги положень ст. 638 ЦК Країни та ст. 180 ГК України. При цьому, апелянт посилається на ігнорування судом першої інстанції судової практики, що склалась по аналогічним правовідносинам та відображена у постанові Вищого Господарського суду України від 15 липня 2008 року.

Зазначене твердження колегія суддів не може прийняти до уваги як підставу для скасування судового рішення, оскільки зазначена постанова ВГСУ не є тим судовим рішенням, обов'язковість якого визначена положеннями ст. 360-7 ЦПК України.

За вказаних підстав колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилити апеляційну скаргу та залишити судове рішення суду першої інстанції без змін, як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права .

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю техніко-транспортна компанія "Бізнес-Клас" відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 1 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

З оригіналом згідно.

Судді :