Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 433/2615/15-ц
Провадження № 22ц/782/535/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Орлова І.В.,

суддів Карайван Т.Д., Коротких О.Г.,

за участю секретаря: Коротенка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики, звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

30 вересня 2015 року ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до ОСОБА_3 (далі відповідач-1), ОСОБА_4 (далі відповідач-2) із зазначеним позовом в уточнених вимогах якого просив: 1) стягнути з ОСОБА_3 на свою користь частину боргу за Договором позики від 30 березня 2012 року у розмірі 4.000,00 гривень; 2) у рахунок погашення частини заборгованості ОСОБА_3 в розмірі 4.000,00 гривень за Договором позики від 30 березня 2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою: місто Луганськ квартал Гагаріна 14/43, яка у рівних частках належить відповідачам на праві власності, шляхом продажу зазначеної квартири з прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, за початковою ціною, що встановлюється на підставі експертної оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; 3) стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь частину боргу за Договором позики від 30 квітня 2013 року у розмірі 50.000,00 гривень.

Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року позов задоволено частково. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто частину боргу за нотаріально посвідченим Договором позики від 30 березня 2012 року у розмірі 4.000,00 гривень. У задоволенні двох інших вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив: рішення скасувати; ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що оскільки строк виконання основного зобовязання за Договором від 30 березня 2012 року сплинув, то стягнення заборгованості на предмет іпотеки не є достроковим. За таких обставин до правовідносин сторін суд неправильно застосував положення статті 39 Закону України «Про іпотеку». Крім того, встановивши обставини невиконання відповідачами вираженого у валюті грошового зобовязання від 30 квітня 2013 року, суд першої інстанції в порушення вимог частини 2 статті 533 ЦК України не визначив гривневий еквівалент частини боргу, який підлягав стягненню на користь позивача.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 30 березня 2012 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником був укладений Договір позики грошових коштів. Згідно з умовами зазначеного договору, посвідченого приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстр № 1393), ОСОБА_3 отримав від позивача грошові кошти в сумі 83.200,00 гривень, які зобовязувався повернути у строк до 30 квітня 2012 року. Пунктом 3 зазначеного договору сторони визначили, що у разі девальвації національної грошової одиниці України протягом строку дії цього договору, позичальник зобовязується повернути суму грошей у гривнях, еквівалентну 10.400,00 доларів США за офіційним курсом Національного банку України на день платежу (а.с.59).

У забезпечення виконання зобовязання за Договором позики від 20.03.2012 року між ОСОБА_4, як іпотекодавцем - майновим поручителем, ОСОБА_3, як іпотекодавцем - боржником та ОСОБА_2 як іпотекодержателем 30 березня 2012 року був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Луганського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (реєстр № 1396). Предмет іпотеки - квартира за адресою: місто Луганськ квартал Гагаріна 14/43, яка на праві власності у рівних частках належить відповідачам, була оцінена сторонами у 80.000,00 гривень (а. с. 60-61).

30 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як позичальниками та ОСОБА_2 як позикодавцем, у простій письмовій формі був укладений Договір позики. За умовами зазначеного договору Позивач передав у власність відповідачів грошові кошти у сумі 2.080,00 доларів США, що за курсом Національного Банку України на дату підписання договору становило 16.625, 44 гривень. Позичальники зобовязувалися повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк до 30 травня 2013 року (а. с. 62). Зобовязання з своєчасного повернення позики за договорами відповідачі не виконали.

Судове рішення в частині ухваленої на користь позивача вимоги про стягнення 4.000,00 гривень сторони не оскаржували. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України у зазначеній частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд першої інстанції виходив з того, що вартість іпотечного майна не є співмірною із частиною боргу в сумі 4.000,00 гривень, яку за договором позики від 30 березня 2012 року позивач просив стягнути на свою користь.

Колегія суддів погоджується з такими висновком, оскільки він відповідає обставинам справи та ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» № 898-ІV від 05.06.2003 року, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частини 3 статті 39 Закону України № 898-ІV суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Згідно з розясненнями, викладеними у пункті 41 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин»: « При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК)».

Сума заборгованості за договором позики від 30 березня 2012 року, яку позивач просив стягнути на свою користь, становить 4.000,00 гривень. Зазначена позовна вимога була задоволена судом у повному обсязі. Предмет іпотеки був оцінений сторонами у 80.000,00 гривень. За Договором позики від 30 березня 2012 року відповідачка ОСОБА_4 виступала лише як майновий поручитель, боржником за основним зобовязанням вона не була. Докази того, що після 30 квітня 2012 року (строку виконання основного зобовязання за договором позики від 30.03.2012 року) сторони мали намір вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, в матеріалах справи відсутні. Враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів погоджується з тим, що сума стягнутої на користь позивача заборгованості у розмірі 4.000,00 гривень (в рахунок погашення якої позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки) не може бути визнана співмірною з вартістю іпотечного майна. Обставинами справи не доведено, що допущене відповідачем ОСОБА_3 порушення основного зобовязання за договором позики від 30 березня 2012 року, завдає збитків іпотекодержателю ОСОБА_2 або змінює обсяг його прав. Про порушення умов іпотечного договору з боку майнового поручителя ОСОБА_4 позовні вимоги не заявлялися.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів суми боргу за Договором позики від 30 квітня 2013 року суд першої інстанції виходив з того, що зазначена позивачем частина боргу в сумі 50.000,00 гривень значно перевищує всю суму позики; позивач не зазначав і не обґрунтовує яка ж загальна сума боргу, якщо 50,000 гривень є лише її частиною.

Колегія суддів з такими виводами не погоджується, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що за своєю формою укладений сторонами 30 квітня 2013 року договір позики відповідає вимогам статті 1047 ЦК України.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За доведеністю факту невиконання відповідачами обовязку з повернення позики в іноземній валюті за договором від 30 квітня 2013 року, суд першої інстанції не навів відповідних розрахунків та помилково зазначив, що зазначена позивачем частина боргу в сумі 50.000,00 гривень значно перевищує всю суму позики. У цій частині рішення висновки суду не відповідають обставинам справи, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення вимог позивача. При цьому колегія судів виходить з наступних розрахунків:

За договором від 30 квітня 2013 року позивач позичив відповідачам 2080,00 доларів США.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на свою користь частину боргу за Договором позики від 30 квітня 2013 року у розмірі 50.000,00 гривень.

Станом на 21 липня 2016 року ( дата ухвалення рішення) офіційний курс гривні до долара США складає 100 доларів США/ 2481,1596 гривень.

Частина боргу, яку позивач просив стягнути на свою користь 50.000,00 гривень у перерахунку на доларовий еквівалент складає - 2015,32 доларів США (50.000,00 гривень : 24,81 = 2015,32 доларів США).

Таким чином стягненню з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 у рахунок виконання зобовязання за договором позики від 30 квітня 2013 року підлягає частина боргу в розмірі 50.000,00 гривень, що є еквівалентом 2.015,32 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на 21 липня 2016 року.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316, 319, 325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року, - змінити. В частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення частини боргу за договором позики від 30 квітня 2013 року, - рішення скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити. Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_2 в рахунок виконання зобовязання за договором позики від 30 квітня 2013 року частину боргу в розмірі 50.000,00 (пятдесят тисяч гривень), що є еквівалентом 2.015,32 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день ухвалення цього рішення.

В іншій частині рішення Троїцького районного суду Луганської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: