Номер провадження: 22-ц/785/3511/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Заїкін А.П.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 24.02.2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про виселення, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

31.08.2015 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Позивач просив суд виселити з приміщення № 21 в буд.№11 по пров. Красному в м. Одесі Краснова ОСОБА_5, також стягнути з нього матеріальну шкоду у сумі 82000 грн. та моральну шкоду у розмірі 80000 грн.(а.с.2-4).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено (а.с. 64-65).

21.03.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24.02.2016 року. Апелянт вважає рішення незаконним та необгрунтованим, проголошеним з суттєвими порушеннями норм матеріального та процесуального права, що призвело до відмови в доступі до правосуддя при наявному посяганні на нерухоме майно у злочинний спосіб.

Позивач в судовому засіданні скаргу підтримав, звернув увагу суду на невмотивованість судового рішення та на відсутність в ньому привязки до матеріалів справи.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників процесу, які зявились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм процесуального права, зокрема не відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України. Так, виходячи з вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Більшість вказаних питань не було вирішено судом першої інстанції під час прийняття рішення по справі. При цьому відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На вказані обставини також зверталась увага суддів в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі». Вказаним вимогам закону та розясненням ВСУ рішення суду не відповідає.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду докази стосовно того, що відповідач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 та хто має право власності на вказану квартиру. При цьому суд першої інстанції посилався на те, що відповідачу ОСОБА_3 належить на праві власності квартира № 22 буд. по пров. Красному, 11 в м. Одесі (сусідня квартира).

Жодної оцінки та правової кваліфікації вказаної обставини суд першої інстанції в своєму рішенні не надав. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції посилався на те, що позивач не довів наявність збитків, як матеріальних так і моральних, наявність неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний звязок між правопорушенням та заподіянням збитків, розмір відшкодування та його обрахування. Отже суд першої інстанції відмовив у позові за недоведеністю. При цьому судом першої інстанції не була проведена перевірка стану реєстрації спірної квартири для визначення ї правового режиму, а також з метою встановлення статусу сторін у справі відносно неї, в звязку з чим в подальшому було допущено помилку в застосуванні норм матеріального права. Крім того, з врахуванням того, що між сторонами існувала низька судових спорів, про що свідчать пояснення сторін та дані ЄДРСР, які розглядались Приморським районним судом м. Одеси, рішення за якими набрали законної сили, і юридичним фактам встановленим за якими повинна бути надана належна оцінка, чого не було зроблено судом першої інстанції слід вказати на неповне встановлення судом першої інстанції обставин справи. У сукупності вказані порушення відповідно до п. 1,3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування прийнятого судом першої інстанції рішення з прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи предметом позовних вимог були вимоги про виселення та відшкодування шкоди, при цьому вказана вимога позивачем була обгрунтована фактом противоправного вселення, скоєння злочину (а.с. 2). На момент розгляду справи в суді рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09.06.2011 (головуючий суддя Кравчук Т.С.) року по справі №2-179/11 було задоволено позов ОСОБА_2 до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, КП «Міське агентство з приватизації житла», ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житла. Визнано недійсним та скасовано Розпорядження органу приватизації, яке видано 18.02.2010 року за № 215607 Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, стосовно квартири АДРЕСА_1, про приватизацію останньої ОСОБА_6 та ОСОБА_4. Визнано недійсним та скасовано Свідоцтво про право власності на житло № 215607 видане 18.02.2010 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 97-99).

На підставі вказаного судового рішення Департамент міського господарства Одеської міської ради 08 листопада 2011 р. прийняв розпорядження № 299 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації № 215607 від 18.02.2010 р. та свідоцтва № 8-23038 від 18.02.2010 р. про право власності на житло. Отже на сьогодні зазначена квартира знаходиться у комунальній власності. Вказаний висновок суду апеляційної інстанції підтверджується інформаційної довідкою від 26.04.2016 р., з якої вбачається, що відомості про право власності в реєстрі відсутні (а.с. 86).

Як вбачається з довідки про склад сімї та реєстрації від 18.04.14 р. у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 (а.с.5).

При цьому рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 15.06.2010 року по справі №2-8583/10 (головуючий суддя Шенцева О.П.) у позові ОСОБА_6, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ВГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про визнання особи такою, що втратила право на житлову площу було відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ВГІРФО Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про вселення, усунення перешкод в користуванні житлом та зобовязання поновити його на реєстраційному обліку було задоволено (а.с. 91-94).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 06.08.2015 року по справі №522/17894/13-ц (головуючий суддя Загороднюк В.І.) було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про вселення та зобовязання не перешкоджати в проживанні у квартирі (а.с.23).

ОСОБА_6 померла 07.09.2014 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серія І-ЖД №390425 від 08.09.2014 року (а.с.28).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 16.03.2016 р. по справі № №2/522/40/16 (головуючий суддя Шенцева О.П.) була задоволена заява ОСОБА_2 та визнано ОСОБА_4 недієздатною (а.с. 85).

Вирішуючи позовні вимоги про виселення слід виходити з того, що з матеріалів справи не вбачається факт проживання відповідача за спірною адресою. При цьому єдиним доказом вказаного факту могли бути матеріали ЖЄО, проти з них неможливо зробити висновок про факт проживання відповідача в спірній квартирі. Таким чином, колегія суддів відмовляючи в позові робить висновок про передчасність звернення позивача до суду, до визначення кола осіб, які на його думку незаконно користуються спірним жилим приміщенням. Така ситуація стала наслідком невиконання судом вимог ст.ст. 130, 156 ЦПК України. Згідно з ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову. Як звертав увагу Верховний Суд України в постанові Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» N 5 від 12.06.2009 року, готуючи справу до розгляду, суд повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин і зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду. При цьому уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді провадження було відкрито, справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 25.09.2015 р. (а.с. 7). При цьому як вбачається з ухвали суду, що була прийнята в цьому засіданні, судове засідання мало характер не попереднього, а мало характер судового розгляду (а.с. 26), тобто справа почала відразу розглядатись у відкритому судовому засіданні. Журнали судового засідання не в повному обсязі відповідає вимогам ст. 198 ЦПК України (а.с. 25, 29, 54), ухвала в порядку ст. 156 ЦПК України не приймалась.

Апеляційний суд позбавлений права уточнювати предмет та підстави позову, а тому відмовляючи в задоволенні позову виходить не тільки з вищевказаних міркувань, але й ще з того, що оскільки потенційне порушення прав позивач має триваючий характер, то він не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом за умови визначення (а перед цим фіксації) належного субєктного складу відповідачів, при цьому до них можуть бути включені лише ті особи, які фактично користуються спірною житловою площею. В залежності від встановленого складу осіб, та заявлених ним правових підстав для помешкання позивачу слід буде визначитись і з правовою підставою позову.

Щодо позовних вимог про відшкодовування матеріальної та моральної шкоди, наявність якої як вбачається з позову було обґрунтовано скоєним злочином відповідачем (а.с. 3). Як вбачається з матеріалів справи, до яких приєднано матеріали ЖЄО № 46888 (а.с. 45-53) в порушенні кримінального провадження було відмовлено, винесено офіційне застереження про неприпустимість противоправної поведінки та проведена профілактична бесіда (а.с. 47). При цьому заява позивачем була подана відносно громадянина ОСОБА_7 (а.с. 49). Факти зіпсування спірної квартири та майна, яке там знаходилось, матеріалами справи, в яких відсутні докази з цього приводу, не підтверджується. Відповідно правових підстав для задоволення позову у відповідній частині в порядку ст.ст. 22, 1166 ЦК України не має.

Що стосується моральної шкоди, то виходячи з того, що її наявність була обґрунтована позивачем фактом вчинення злочину (а.с.3), а факт скоєння останнього вироком суду не підтверджується, то і відповідно правових підстав для покладення такого обовязку щодо її відшкодування на відповідача в межах цього провадження не встановлено (ст.ст. 23, 1167 ЦК України).

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, колегія суддів на підставі п.1,3,4 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 24.02.2016 року задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста ОСОБА_1 від 24.02.2016 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_8

ОСОБА_9

ОСОБА_10