печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1038/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Москаленко К.О.,

при секретарі - Ольховській М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного Управління Державного Казначейства України - про стягнення компенсації та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

11.01.2016 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить стягнути з Кабінету Міністрів України кошти за рахунок Державного бюджету України, зобов'язавши Головне управління Державного Казначейства України провести виплату з відповідного рахунку на його користь грошову суму невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році в розмірі 1 077159 грн. 00 коп. та моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на те, що у 1945 році на підставі Угоди між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 він разом зі своє сім'єю був примусово переселений з АДРЕСА_1 до с. Водне Михайлівського району Запорізької області УРСР. Під час переселення його родина залишила у Польщі майно, вартість якого складала 11800 рублів, та яке відповідно до вказаної Угоди під час переселення до УРСР, повинне було бути компенсоване шляхом надання його родині рівноцінного майна або відповідної компенсації за залишене майно в Польщі. У зв'язку з тим, що компенсація за залишене майно у Польщі під час переселення була виплачена його родині не в повному обсязі, а саме, замість 11 800 рублів, виплачено 6500 рублів, просить компенсувати різницю вказаної суми з урахуванням інфляції та дійсної вартості житла. Крім того позивач зазначає, що внаслідок примусового переселення на схід України, йому спричинена моральна шкода, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях і яку він оцінює в 1 000 000 грн. 00 коп.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини та доводи, просив позов задовольнити.

Представник відповідача Кабінету Міністрів України в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях. Вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими.

Відповідач Головне Управління Державного Казначейства України повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання свого уповноваженого представника не направив та не повідомив про причини неявки відповідача. Заяви про розгляд справи за відсутності відповідача Головного Управління Державного Казначейства України суду не надходило.

Суд, на підставі ст. 169 ЦПК України, визнав можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача Головного Управління Державного Казначейства України.

Суд, заслухавши представника позивача, думку представника відповідача Кабінету Міністрів України, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в АДРЕСА_1. (а.с.11)

У 1945 році родина позивача у складі чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_1 була переселена у Херсонську область з с.Вершиця Томашівського повіту держави Польща. (а.с.18)

У 1946 році родина позивача була переселена у с. Водне Михайлівського району Запорізької області. (а.с.22, 23)

Згідно з довідкою Державного архіву Запорізької області від 08.04.2015 №01-32/40585 сім'я позивача у складі чотирьох осіб в результаті переселення з держави Польщі до Михайлівського району Запорізької області Колгоспу Литвінова Високовської с/ради станом на 01.09.1946 було надано будинок садиба та 0.75га, доплачено в результаті взаєморозрахунку 6 500 руб.(а.с.22)

На території Польщі було залишено майно сім'ї позивача, а саме: житловий будинок площею 234 куб. м., 1,0 га землі (враховуючи 1,0 га орної) на суму 11 800 крб., що підтверджується архівною довідкою Державного архіву Львівської області від 10.02.2004 року № Н-2007-042.(а.с.18)

22.10.2015 позивач звернувся до Кабінету Міністрів України з заявою про виплату компенсації за залишене майно в державі Польщі в результаті примусового переселення у 1945 році з держави Польщі до Української РСР в розмірі 1 853 230 грн. 00 коп. Листом Міністерства юстиції України від 12.11.2015 №Н-22900/12.2 позивачу було відмовлено у виплаті вказаної компенсації у зв'язку з відсутністю окремого закону, який вирішував би питання повернення майна, яке було залишене на території Польщі під час переселення або виплати компенсації за нього. (а.с.37-38)

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Угодою між Урядом УРСР і Польським Комітетом Національного визволення про евакуацію українського населення з території Польщі і польських громадян з території УРСР від 09.09.1944 (далі - Угода), про яку зазначає у позовній заяві позивач ОСОБА_1, врегульовані відносини щодо евакуації громадян української, білоруської, російської і русинської національностей, які проживають в Польщі та бажають переселитися з території Польщі на Україну.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1 Угоди евакуації підлягають лише ті з перелічених в абзаці 1 осіб, які виявили своє бажання евакуюватися і щодо прийняття яких є згода Уряду УРСР і Польського Комітету Національного Визволення. Евакуація є добровільною і тому примус не може бути застосований ні прямо, ні посередньо. Бажання евакуйованих може бути висловлено як усно, так і подано на письмі.

Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (зі змінами) встановлює, що цим Законом ліквідуються наслідки беззаконня, допущені з політичних мотивів до громадян України, поновлюються їх права, встановлюються компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим. (абзац четвертий преамбули Закону). Абзацом другим преамбули Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, зокрема, що Верховна Рада України вважає, що реабілітація жертв політичних репресій повинна охоплювати увесь період після 1917 року до моменту набрання чинності цим Законом і поширюватись на осіб, необґрунтовано засуджених за цей час судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.

Таким чином, законодавець відокремлює таку форму репресій, як переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки.

Враховуючи зазначене, Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» та Угода при врегулюванні однорідних правовідносин застосовуватися не можуть, оскільки мають різний предмет регулювання суспільних відносин.

Таким чином, Закон України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» не може бути застосований при регулюванні правовідносин, які склалися внаслідок добровільної евакуації громадян з Польщі на Україну згідно з Угодою, в тому числі при виплаті компенсації матеріальної і моральної шкоди.

Разом з тим, пунктами 5, 6 статті 3 Угоди встановлено, зокрема, що договірні Сторони умовляються про наступне: на майно, яке залишає евакуйований на місці, складаються спеціальні описи. Описи складаються спільно Уповноваженими і Представниками Сторін. Вартість рухомого, а також нерухомого майна, яке лишається після евакуації, повертається евакуйованим за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці і відповідно в Польській державі. В разі відсутності страхової оцінки, майно оцінюється Уповноваженими і Представниками Сторін.

Уряд УРСР заявляв, що евакуйовані на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки розміщуються згідно з їх бажанням або в колгоспному господарстві, або наділяються землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, але не більше 15 га на одне господарство. Селяни, які переселяються на територію Української Радянської Соціалістичної Республіки, якщо вони навіть і не мали землі на момент евакуації, в разі їх бажання будуть наділені землею на загальних підставах (частина четверта статті 1 Угоди).

Відтак громадяни переселені згідно з Угодою з Польщі на Україну повинні були наділятися землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими вони користувались до евакуації, якщо вони не розмішувалися в колгоспному господарстві. А вартість майна (рухомого та нерухомого) повинна була бути повернута евакуйованим після евакуації за страховою оцінкою згідно з законами, що існують в Українській Радянській Соціалістичній Республіці.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів того, що він мав право на наділення землею для ведення одноосібного господарства в розмірах не менших ніж ті, якими він користувався до евакуації, у тому числі доказів.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» визначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що така шкода була завдана саме з вини відповідачів та останніми було допущено незаконну бездіяльність з питання компенсації особам, що були примусово переселені з Польщі до України у 1944-1946 роках на підставі Договору.

Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідачів грошової суми невиплаченої компенсації під час переселення в 1945 році в розмірі 1 077 159 грн.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.п.4,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу діями або бездіяльністю Кабінету Міністрів України та Головного Управління Державного Казначейства України було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу майнової шкоди та моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.23, 1166, 1167,1173 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 60, 169, 209, 212-215, 223 ЦПК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Головного Управління Державного Казначейства України про стягнення компенсації та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду м.Києва К.О. Москаленко