АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/749/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/401/16 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Романська К.М.

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 інтереси якого представляє ОСОБА_4 на рішення Заліщицького районного суду від 2 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Вказав, що 21.08.2012 року року він передав відповідачу у борг 140 477 грн. За цим договором відповідач зобов'язувався повернути борг до 31.12.2013 року, проте, з часу закінчення строку виконання зобов'язання ОСОБА_3 не повернув боргу, що змусило позивача звернутися з позовом до суду.

Рішенням Заліщицького районного суду від 2 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 150 522 грн. 96 коп. боргу, 3% річних та судового збору.

ОСОБА_3, інтереси якого представляє ОСОБА_4,звернувся з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, посилаючись на те, що дане рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене просить скасувати рішення Заліщицького районного суду від 2 лютого 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі вказує, що рішення Заліщицького районного суду від 2 лютого 2016 року в частині відмови у стягненні курсу різниці в доларах ухвалене з неповним з'ясуванням судом обставин справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи. Враховуючи наведене просить скасувати вищезазначене рішення суду в частині відмови у стягненні з відповідача курсової різниці долара, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання зобов'язання - неповернення суми боргу у встановлений в розписці строк, порушено права позивача, які у відповідності до вимог чинного законодавства підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача боргу та трьох процентів річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Так, судом встановлено, що 21 серпня 2012 року між ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в якому зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 засвідчують те, що вони мають борг в розмірі 140 477 грн. перед ОСОБА_1 який зобов'язуються повернути до 31 грудня 2013 року. Крім цього в розписці зазначено, що в разі небажання, неспроможності, відсутності ОСОБА_5чи ОСОБА_3 кошти в сумі 140 477 грн. буде повернуто одним із позичальників. Сторони також погодили, що усі розписки, які були дані ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до складання цієї розписки втрачають свою силу. Дані обставини зазначені у розписці від 21.08.2012 року, підписаній ними власноручно, визнаються сторонами у судових засіданнях.

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 взятих не себе зобов'язань не виконали і станом на день розгляду справи боргу позивачу не повернули.

Відповідно ст.543 ч.1 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Враховуючи те, що у визначений у договорі строк відповідач вищевказану суму позики не повернув, що підтверджується наявним у позивача оригіналам боргового документу, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про підставність позовних вимог в частині стягнення суми боргу згідно розписки від 21 серпня 2012 року в сумі 140 477,0 грн.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання щодо сплати суми боргу, суд підставно стягнув з відповідача 3% річних від простроченої суми боргу, що становило 8555,63 грн.

Відповідно до вимог ст. ст. 192, 533 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня, а іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відмовляючи позивачу у стягненні з відповідача курсової різниці між доларом на час отримання коштів та курсом долара на час звернення до суду. Суд виходив з того, що грошове зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України-гривні та має бути виконане у гривні.

Крім того, будь-яких доказів того, що у зобов'язанні сторін визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, що було б підставою для визначення суми, що підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, судом не встановлено.

Колегія погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та обставинам по справі.

Посилання представника відповідача на те, що у розписці від 21.08.2012 року йдеться про відшкодування шкоди, пов'язаної з виявленою позивачем недостачею, завданої в період трудових відносин, а тому до них не може бути застосовано положення ЦК України, які регулюють правовідносини, що виникли з договору позики, колегія не приймає до уваги з огляду на наступне.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є одним із засновників ТОВ "Трансмет", що стверджується Витягом з Державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб та підприємців.

Відповідно до Наказу від 24.06.2010 року, виданого керівником ТОВ "Трансмет"- ОСОБА_6 ОСОБА_5 прийнятий на роботу начальником виробничої площадки с.Торське.

Посилання представника відповідача на акт інвентаризації від 01.03.2012 р., яким встановлено нестачу у Торському, сам по собі не може бути доказом вчинення такої нестачі відповідачем.

Доказів того, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з позивачем не надано і в судовому засіданні не здобуто.

У судовому засіданні відповідачем не було доведено наявності боргового зобов'язання відповідача перед позивачем на суму 140 477,0 грн.

Отже, встановити, що розписка, яку 21.08.2012 року написав відповідач, стосується саме виявленої нестачі товарно-матеріальних цінностей, не можливо.

У матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту встановлення вини відповідача у нестачі товару і на наявність таких доказів не посилається і сам позивач.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

У судовому засіданні сторонами не надано доказів, а судом не встановлено, що між сторонами існувало відмінне від боргового первинне зобов'язання.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 інтереси якого представляє ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду від 2 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: М.В. Ходоровський

Н.Б. Щавурська