20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ГвоздикаП.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності;
за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про вселення, визначення порядку користування квартирою,
за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона та ОСОБА_5 є співвласниками трикімнатної квартири АДРЕСА_1 в
м. Миколаїв, де їй належить 5/6 частин вказаної квартири, а відповідачці - 1/6 частина. Між ними постійно виникають непорозуміння та суперечки щодо користування та утримання квартири, сумісне проживання неможливе у зв'язку з неприязними взаємовідносинами.
Посилаючись на викладене, а також на те, що частка відповідачки у спільному майні є незначною та виділ її в натурі є неможливим, ОСОБА_4 просила припинити право власності ОСОБА_5 на 1/6 частку квартири, шляхом виплати останній відповідної грошової компенсації та визнати за нею право власності на вказану частку.
У червні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про вселення, визначення порядку користування квартирою.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що ОСОБА_4 чинить їй перешкоди в користуванні спірною квартирою, вселивши без її згоди квартирантів. Вважаючи можливим визначення порядку користування спірною квартирою, ОСОБА_5 просила - вселити її в квартиру АДРЕСА_2, визначити порядок користування зазначеною квартирою, виділивши їй у користування та володіння окрему кімнату площею 10,2 кв. м., ОСОБА_4 - житлові кімнати площею
19,0 кв. м. та 10,7 кв. м, а коридор, кухню, санвузол, комору, підвал - залишити в спільному користуванні.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про вселення, визначення порядку користування квартирою задоволено частково. Вселено ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_3. Повернуто ОСОБА_4 кошти, внесені на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області, згідно квитанції від

31 березня 2014 року № 99 в розмірі 40 404 грн.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня

2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від

10 листопада 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від

10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що внесена ОСОБА_7 на депозитний рахунок грошова компенсація за належну частку ОСОБА_5 у спірній квартирі менша ніж дійсна вартість цієї частки, що суттєво порушить права останньої

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги в частині вселення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що право власності ОСОБА_5 порушені, а тому підлягають захисту.

В частині визначення порядку користування квартирую рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядалося, а тому судом касаційної інстанції не перевіряється.

Судами встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_4 та складається з трьох кімнат житловою площею 39,9 кв. м., в тому числі: 1-а кімната площею 19,0 кв. м., 2- а кімната площею 10,2 кв. м, які є суміжними, та 3-я кімната площею 10,7 кв. м; коридор площею 3,9 кв. м., кухня площею 8,0 кв. м., санвузол площею

3,9 кв. м., кладова площею 2,0 кв. м. У вказаній квартирі ОСОБА_4 належить на праві власності 5/6 її частин, а ОСОБА_5 - 1/6 частина.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно висновку експерта від 27 грудня 2013 року № 125-147 ринкова вартість спірної квартири на час проведення експертизи складала

242 425 грн. Ринкова вартість 1/6 частини вказаної квартири складала

40 404 грн. Як зазначено у даному експертному висновку така вартість квартири є достовірною протягом шести місяців з часу огляду квартири експертом м (а. с. 40-61).

31 березня 2014 року ОСОБА_4 було внесено кошти на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області в розмірі 40 404 грн.

Згідно висновку судової експертизи від 30 червня 2015 року

№ 2125-059 ринкова вартість спірної квартири на час проведення даної експертизи складала 450 926 грн. Ринкова вартість 1/6 частини вказаної квартири складала 75 154 грн. Також експертом було встановлено, що реальний поділ квартири не є можливим. Визначити порядок користування приміщеннями квартири між співвласниками з виділенням в користування ОСОБА_8 окремої житлової кімнати з ідеально належною їй житловою площею 6,65 кв. м. згідно її частки у спільному майні також не є можливим (а. с. 121-150).

Європейський суд з прав людини рішенням від 21 грудня 2010 року (набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року) у справі «АндрійРуденко проти України» (заява № 35041/05) установив порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованого Законом України від 17 липня

1997 року, а саме: незаконного позбавлення особи майна у зв'язку з порушенням правил щодо попереднього депонування суми відшкодування, що може призвести до негативних економічних наслідків для цієї особи, оскільки вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди.

Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли парильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, оскільки припинення права власності ОСОБА_5 на належну їй частку з виплатою грошової компенсації, визначеної висновком експерта від 27 грудня

2013 року № 125-147 (тобто на 34 750 грн менше ніж дійсна ринкова вартість цієї частки на час вирішення спору судом) суттєво порушить права останньої.

Крім того, задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги

ОСОБА_5 про вселення, суд першої інстанції з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, оскільки встановив, що спірні правовідносини за своєю природою ґрунтуються на обставинах, пов'язаних з фактом порушення ОСОБА_4 права власності ОСОБА_5 шляхом створення їй перешкод у користуванні її власністю, а тому її порушені права підлягають захисту шляхом вселення останньої у спірну квартиру.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні шляхом виплати компенсації, визнання права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про вселення, визначення порядку користування квартирою залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

.

Судді:О.І. Євтушенко П.О. Гвоздик О.М. Ситнік