Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 22-ц/778/2159/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Банк „ОСОБА_3 та Кредит, треті особи ОСОБА_4, фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи фонду Гарантування вкладів фізичних осіб на проведення тимчасової адміністрації Публічного акціонерного товариства „Банк „ОСОБА_3 та Кредит про захист прав споживачів, поновлення в праві власності шляхом стягнення заборгованості за банківськими вкладами, визнання права на статус вкладника,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит в особі Запорізької філії ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит, про захист прав споживачів, поновлення в праві власності шляхом стягнення заборгованості за банківськими вкладами, визнання права на статус вкладника.

В обґрунтування позову зазначивши, що ОСОБА_4 шляхом взаємного підписання з ПАТ „ Банк „ОСОБА_3 та Кредит договору про відкриття поточного рахунку, надання і використання платіжної картки № 015-Р/021475 від 30.05.2013 року, договору банківських вкладів № 313731/14201/3-15 від 26.01.2015 року було розміщено на банківських рахунках грошові кошти в іноземній валюті. Сторони погодили невідємною складовою частиною договору банківського вкладу також є основні умови залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ „ Банк „ОСОБА_3 та Кредит викладені в мережі Інтернет на офіційному вєб сайті банку.

Відповідач станом на 01.09.2015 року за вищевказаними договорами мав заборгованість перед ОСОБА_4 мав заборгованість, яка становила з урахуванням відсотків 7 774, 55 Євро.

01.09.2015 року ОСОБА_4 здійснив відступлення права вимоги до відповідача за заборгованістю за вищевикладеними договорами на користь ОСОБА_2 в частині, що відповідає 7 774 Євро.

10.10.2015 року позивачем була направлена письмова заява із копією договору з клопотанням про внесення відповідних ідентифікуючих змін до облікових регістрів відповідача.

У звязку з зазначеним, позивач просив суд визнати його таким, що з 01.09.2015 року набув статус споживача, а саме вкладника ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит в особі Запорізької філії ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит за договорами від 30.05.2013 року, 26.01.2015 року на суму у загальному розмірі 7 774 Євро, що еквівалентно 189 872,11 гривень та стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договорами у розмірі 7 774 Євро, що еквівалентно 189 872,11 гривень.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 24 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Банк „ОСОБА_3 та Кредит на користь ОСОБА_2 заборгованість за договорами у розмірі 7 774 Євро, що еквівалентно 189 872 гривень 11 копійок.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Банк „ОСОБА_3 та Кредит в дохід держави судовий збір у сумі 1 898 гривень 72 копійки.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені позову не майнового характеру і в цій частині ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги про визнання права на статус споживача задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

На підставі п.п.2,3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права; розгляд і вирішення справи неповноважним судом.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Під час апеляційного розгляду справи встановлено, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що розглядаючи справу, суд першої інстанції не додержав вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду. Процесуальний закон визнає, що рішення є законним, якщо суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Не відповідає оскаржуване рішення і вимогам ст. ст. 214, 215 ЦПК України, оскільки в ньому не вирішене питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, при цьому в мотивувальній частині рішення не відображено які докази беруться до уваги, а які відхиляються та з яких мотивів.

З матеріалів справи вбачається, що згідно анкети заяви №015-Р/021475 від 30.05.2013 року ОСОБА_4 уклав договір на відкриття в ПАТ „ Банк ОСОБА_3 та Кредит поточного рахунку в Євро , надання та використовування платіжної картки.

26.01.2015 року між ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит в особі начальника відділення № 20 філії „Запорізьке РУ „АТ „ОСОБА_3 та Кредит та ОСОБА_4 укладений Договір-Заява №313731/14201/3-15 про банківський строковий вклад (депозит) „Пенсійний на 3 місяця в іноземній валюті.

Згідно п.1 Договору, Вкладник вніс, а ОСОБА_3 прийняв грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок №2630.8.011344.010 в сумі 6751, 55 Євро на строк з 26.01.2015 року по 26.04.2015 року. (а.с.12, 41)

01.09.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги за Договором №313731/14201/3-15 30.05.2013 року про банківський строковий вклад , укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ „ Банк ОСОБА_3 та Кредит

14.01.2016 року ОСОБА_4 звернувся з письмовою заявою до банку про відступлення право вимоги на користь ОСОБА_2 та про видачу депозитних коштів, однак було надано розяснення про початок процедури виведення банку з ринку, встановлення тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві „Банк „ОСОБА_3 та Кредит та відповідної процедури повернення кошті відповідно до Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". (а.с.58)

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за банківським вкладом, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 отримав права кредитора за банківським вкладом, та до нього перейшли права кредитора, а банк не повертає йому кошти.

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що набув статус споживача за банківським вкладом, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем невірно обрано такий спосіб захисту як визнання його таким, що набув статусу споживача, а саме вкладника відповідача, оскільки згідно укладеного між сторонами договору про відступлення права вимоги, позивач набув право вимоги, належне третій особі ОСОБА_4 і став кредитором, ані вкладником, за договорами банківських вкладів та банківських рахунків, укладеними між ОСОБА_4 та ПАТ „Банк „ОСОБА_3 та Кредит.

Проте повністю з таким рішення не можна погодитися виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частиною 2 ст. 1060 ЦК України передбачено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

У п. 6 ст. 2 цього Закону визначено, що ліквідація банку це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунка вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті (ч. 6 ст. 36 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Як вбачається із матеріалів справи, на підставі постанови правління Національного банку України від 17 вересня 2015 року №612 "Про віднесення ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та кредит» до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 17 вересня 2015 року прийнято рішення №171 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ 17 вересня 2015 року", згідно з яким з 18 вересня 2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та кредит» (а.с. 29), а 17 грудня 2015 року Національний банк України за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв постанову № 898 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "ОСОБА_3 та Кредит".

Отже, починаючи з 17 вересня 2015 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Дана правова позиція викладене Верховним Судом України в постанові № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Разом з тим, суд першої інстанцій зазначене не врахував, не звернув уваги на те, що ПАТ «Банк «ОСОБА_3 та кредит» було з 17 вересня 2015 року віднесено до неплатоспроможних, а 17 грудня 2015 року Національний банк України за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняв постанову № 898 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Банк "ОСОБА_3 та Кредит".

Таким чином, у спорах, повязаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобовязань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Згідно зі ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Оскільки вкладник за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів, відповідачем у вимогах про визнання статусу споживача, а саме вкладника банку має бути Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, ані ОСОБА_3 „ОСОБА_3 та Кредит.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України заінтересована особа вправі в порядку встановленому законом, звернутися до суду за захистом порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. За правилами ст. 11,60 ЦПК України, яка визначає диспозитивність сторін, суд розглядає справу у межах заявлених позивачем вимог, наданих ним доказів.

Позивач відповідно до вимог ст. 20 ЦК України, ст. 27 ЦПК України обирає свій спосіб захисту та відповідача на власний розсуд.

За вимогами ст. ст. 30, 213, 215 ЦПК України рішення у справі може постановлюватися лише щодо сторін.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Позовом є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, пред'явлена з метою судового захисту невизнаного, порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу в порядку, передбаченому процесуальним законодавством. Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст. 30 ЦПК України)

Оскільки позов в частині про визнання статусу вкладника, заявлений до неналежного відповідача до Банку, хоча за змістом позову саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відмовило у визнані статусу вкладника, який позивачем залучений в якості третьої особи (ані відповідача), рішення в частині визнання статусу вкладника не може бути ухвалене внаслідок визначення позивачем неналежного відповідача.

Суд першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України обставин введення у відповідача тимчасової адміністрації, не перевірив та висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог в обраний позивачами спосіб, що порушує встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядок, дійшов помилково про часткове задоволення позову, а тому беручи до уваги викладене, керуючись ч.3 ст. 303 ЦПК України, колегія вважає за необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги, в якій стверджується про безпідставну відмову у визнанні права на статус споживача задовольнити, у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 24 лютого 2016 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства „Банк „ОСОБА_3 та Кредит відмовити у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: