АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/7280/2016 Головуючий в 1 інстанції - Смирнова Є.П.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання окремих частин договору іпотеки недійсними, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника банку, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ПАТ «Універсал Банк» в якому просила визнати недійсними окремі положення Договору іпотеки нерухомого майна від 20.08.2008 року, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3, посвідченого 20.08.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 4813, які стосуються позасудового врегулювання через застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, а саме: положення п. 4.2 договору в частині «або - застереження про задоволення вимог Іпотеко держателя»; а також п.п. 4.6 та розділ 5 Договору іпотеки - повністю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30.03.2016 року в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», - про визнання недійсними окремих частин Договору іпотеки, укладеного 20.08.2008 року укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. за реєстровим номером 4813, а саме: положення п. 4.2 договір в частині «або - застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя»; пункту 4.6 повністю та розділу 5 договору повністю - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зазначила, що суд не врахував, що ОСОБА_5 не надавав окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження. Тобто, банк та ОСОБА_3 уклали договір іпотеки без окремої нотаріально посвідченої згоди другого з подружжя на включення до нього іпотечного застереження.

ОСОБА_5 надав згоду на передачу в іпотеку нерухомого майна на умовах за розсудом ОСОБА_3, але це не є дозволом чи підставою для відступлення сторонами від положень цивільного законодавства під час укладання договору.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з'явилась просила розглянути справу за ї відсутності.

Представник банку доводи скарги заперечував.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 20.08.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та дружиною позичальника ОСОБА_3, було укладено Договір іпотеки (нерухомого майна - квартири), посвідчений приватним нотаріусом КМНО Кравченко І.С. та зареєстрований у реєстрі за № 4813, згідно якого відповідачкою передано в іпотеку належне їй нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 53,40 кв.м., житловою площею 19,60 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу від 19 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гуменюк О.М. за реєстрованим номером № 12079, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2584413 та в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна з реєстровим № 45096 (а.с. 21-25,26).

Оскільки квартира АДРЕСА_1 була набута подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, то чоловік відповідачки ОСОБА_5 20.08.2008 року надав нотаріально засвідчену письмову згоду дружині ОСОБА_3 на передачу в іпотеку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, на умовах на її розсуд (а.с. 27).

Як вбачається з п.6.13 Договору іпотеки (нерухомого майна - квартири), укладеного 20.08.2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та дружиною позичальника ОСОБА_3, при його укладенні нотаріусом сторонам було роз'яснено зміст ст.ст. 572-593, 600, 601 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 8, 18, 20, 35, 36, 38, розділу У Закону України «Про іпотеку» та інші законодавчі акти, які стосуються іпотеки.

При цьому, враховуючи підстави звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у п. 4 Договору іпотеки, що звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у разі порушення будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим Договором, та/або будь-якого зобов'язання Іпотекодавця за цим договором... на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; або за договором між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Крім того, відповідно до п. 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» сторони погодили можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в Договорі. При цьому Іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на Предмет іпотеки, зазначений у п.5 Договору.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що під час укладання 20 серпня 2008 року Договору іпотеки між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та відповідачкою ОСОБА_3, сторони договору погодили всі його умови, викладені в ньому, в тому числі п. 5 договору - «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя». На час підписання іпотечного договору відповідачка ОСОБА_3 визнавала його умови розумними та справедливими і до теперішнього часу його не оспорювала.

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною 3 ст. 203 Цивільного Кодексу України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

У ст. 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором, або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

З матеріалів справи вбачається і це встановлено місцевим судом, що позичальник ОСОБА_5 20.08.2008 року надав нотаріально засвідчену письмову згоду на укладання дружиною ОСОБА_3 Договору іпотеки та передачу в іпотеку Банку нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 за умовами, визначеними на її (відповідачки) розсуд (а.с.27).

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів приходить до висновку, що укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки, а не розпорядження майном, та надавши згоду на передачу ОСОБА_3 в іпотеку належного їй майна і право визначати їй самостійно умови такого забезпечення, її чоловік ОСОБА_5 тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Таким чином, доводи апеляційної скарги з приводу відсутності окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження, колегія не приймає оскільки ОСОБА_5 надав згоду на укладання дружиною ОСОБА_3 договору іпотеки та передачу в іпотеку банку нерухомого майна за умовами на її розсуд. При цьому, договір іпотеки, укладений між банком та ОСОБА_3 є за своєю природою договором застави нерухомого майна, який містить всі істотні умови, притаманні даному виду договорів, тобто його предмет, гарантії, права та обов'язки сторін як іпотекодержателя та іпотекодавця, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та інше. Застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, за своєю правовою суттю є умовою договору, яку сторони мають право включити до договору. Незважаючи на те, що таке застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя на укладення якого необхідна згода другого з подружжя. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов'язку на оформлення такої згоди окремим документом. Згода на включення до договору іпотеки такої умови, як застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, є частиною письмової згоди на укладення договору іпотеки. В даній справі ОСОБА_5 надав згоду не тільки на укладення договору іпотеки , а й і окрему згоду на визначення його дружиною умов такого договору, тобто по суті включення до договору будь-яких умов, зокрема і визначених ст. 18 Закону України «Про іпотеку.»

Доводи апеляційної скарги в частині наведення правових обґрунтувань, аналогічних зазначеним в позовній заяві не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вказаним обґрунтуванням суд першої інстанції надав юридичну оцінку, про що відповідно було зазначено в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Крім того, необхідно зазначити, що з моменту укладення договору Іпотеки,- 20 серпня 2008 року, ОСОБА_5 було достеменно відомо, що він не підписував окремо згоди на включення до договору іпотеки положень про можливі способи звернення стягнення на майно,в тому числі і в позасудовий спосіб. Останній на протязі трьох років, в межах строку позовної давності не звернувся з позовом про визнання таких положень договору недійсними.

Позивачем в даній справі є спадкоємцем ОСОБА_5, який помер в серпні 2013 року, тобто відбулася заміна сторони у зобов'язанні, що відповідно до ст. 262 ЦК України не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Враховуючи наведе , колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: