РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 квітня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області
в складі: головуючої судді Козак О.В.,
при секретарі Слободянюк А.Ю.,
за участі: представника позивача ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПП «Укртехпром» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення невиплаченого середнього заробітку, втрат від інфляції та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПП «Укртехпром» про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середньомісячну заробітну плату під час проходження військової служби під час мобілізації. В обґрунтування свого позову позивач вказав, що відповідно до Указу виконуючого обов`язки Президента України Турчинова О.В. «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 18 березня 2014 року його було призвано на військову службу за призовом під час мобілізації до ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаду Начальника групи забезпечення. До мобілізації він працював у структурному підрозділі ПП «Укртехпром», а саме у регіональному складі на посаді комірника. Після мобілізації він повідомив керівництво Хмельницького регіонального складу, що не може виконувати свої обов`язки, так як мобілізований. У квітні 2014 року ним була направлена заява факсимільним зв`язком на ім`я директора ПП «Укртехпром» про його мобілізацію, прохання про забезпечення збереження за ним робочого місця та забезпечення здійснення йому виплати середньомісячної заробітної плати за час проходження військової служби по мобілізації. В період з березня 2014 року по червень 2014 року середньомісячна заробітна плата йому не виплачувалась, також він не знав чи являється працівником даного підприємства. У червні 2014 року ним було направлено відповідне звернення до директора ПП «Укртехпром», яке було проігноровано. Відповідно до його неодноразових усних звернень до військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо невиплати йому гарантованих державою виплат його роботодавцем у листопаді 2014 року ТВО військового комісара ХОМВК був поданий відповідний лист на директора ПП «Укртехпром», який був проігнорований.
У лютому 2015 року йому було запропоновано підписати контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію на що він погодився. Проте, станом на березень 2015 року йому так і не була виплачена гарантована заробітна плата, тому за його зверненням військовим комісаріатом повторно було направлено лист на ім`я директора ПП «Укртехпром» щодо надання інформації стосовно його роботи на вказаному підприємстві та наданням завіреної копії його трудової книжки, яке було проігноровано. З метою захисту своїх порушених прав він звернувся з відповідною заявою до прокуратури Дніпропетровської області, однак на сьогоднішній день будь-яких відповідей він не отримав. Враховуючи, що його права були порушені, положення ст.43 Конституції України, ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 119 Кодексу законів про працю України позивач просить зобов`язати Приватне підприємство «Укртехпром» нарахувати та виплатити йому середньомісячну заробітну плату з 18.03.2014 року по сьогоднішній день за період проходження військової служби під час мобілізації/контракту в Збройних Силах України.
Представник позивача в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, суду пояснив, що звільнення позивача відбулось в порушення строків передбачених ч.1 ст.38 КЗпПУ, оскільки його мали звільнити з 18.03.2014 року, а не з 17.03.2014 року. Відповідно до письмових пояснень відповідача позивач знав про його звільнення, згідно відповіді на звернення Хмельницького ОМВК від 26.04.2014 року за №662, якою відповідач повідомляв, що ОСОБА_2 звільнений з посади комірника Хмельницького регіонального складу підприємства на підставі п.3 ст 36 КЗпП України. Однак, лише після прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20.05.2014 року №1275-VІІ, який набрав чинності 08.06.2014 року, внесено ряд змін до КЗпП України. Пунктом 2 Розділу ІІ вказаного Закону поширено дію ч.3ст 119 КЗпП України на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303. Отже, відповідач зобов`язаний був після набрання чинності Законом України №1275-VІІ поновити трудові права позивача щодо збереження за ним місця роботи та виплати йому середнього заробітку за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період. Відповідно у позивача були усі підстави вважати, що відповідач забезпечить виконання положень вказаного Закону до його демобілізації. Жодних доказів, які б підтверджували те, з якого часу позивач був обізнаний про відмову відповідача виконати вимоги Закону України №1275-VІІ останнім суду надано не було. Звернення позивача та ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачем ігнорувались і позивач не знав про наміри відповідача не виконувати вимоги вказаного закону, а тому вважав, що являється працівником ПП «Укртехпром». Лише після відкриття провадження у справі за його позовом про стягнення середнього заробітку за період проходження військової служби, позивач дізнався, що відповідач відмовився виконувати трудове законодавство, що поширюється на мобілізованих, в частині збереження робочого місця та середнього заробітку. Тому, посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду є безпідставними.
16.04.2014 року на адресу ПП «Укртехпром» надійшов лист Військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу надання пояснень про невиплату вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Відповідачем було направлено письмовий запит вих.№24 від 17.04.2014 року до Державної інспекції України з питань праці щодо надання роз`яснень. 25.04.2014 року вихідним листом №944/4/21/01/1443-14 Державної інспекції України з питань праці була отримана відповідь, в якій зазначалось, що норма щодо виплати вихідної допомоги у розмірі двох мінімальних заробітних плат визнана неконституційною (рішення від 22.05.2008 року №10-рп/2008). На підставі вказаних роз`яснень було надано відповідь на звернення Хмельницького ОМВК №662 від 16.04.2014 року. Інших звернень від позивача або Хмельницького ОМВК не надходило. На усне звернення відповідача до Хмельницького ОМВК була отримана довідка, що 04.03.2015 року ОСОБА_2 призваний на військову службу за контрактом до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Жодних звернень позивача стосовно поновлення на роботі не надходило. Враховуючи наведене, відповідач не може нараховувати та сплачувати позивачу заробітну плату, оскільки трудових відносин між позивачем та відповідачем з 18.03.2014 року не має.
В додатково поданих письмових запереченнях представник відповідача також вказала, що позивач з військової служби звільнений не був та не звертався до відповідача із заявою про поновлення на роботі, з 18.03.2014 року будь-які трудові відносини між позивачем та відповідачем відсутні. Тому зважаючи, що у відповідача відсутнє зобов`язання з виплати основного боргу за період з 18.03.2014 року по 01.10.2015 року позивачу, виплата втрат від інфляції та 3% річних є необґрунтованою. Позивачем жодним чином не було доведено завдання йому моральної шкоди та відсутнє саме порушення законного права позивача з боку відповідача. Також позивачем пропущено строк звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору, тому на підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позовних вимог позивача.
Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню враховуючи наступне.
Ухвалою суду від 25.04.2016 року позов ОСОБА_2 до ПП «Укртехпром» в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних залишено без розгляду.
Судом встановлено, що згідно сповіщення керівнику підприємства (установи) військовозобов`язаний ОСОБА_2 18.03.2014 року у відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 призивається на військову службу.
Отже, звільнення позивача було проведено не у строк, про який просив позивач у своїй заяві від 17.03.2014 року.
Згідно довідки Хмельницького об`єднаного міського військового комісаріату Хмельницької області від 13 січня 2016 року, ОСОБА_2 призваний на військову службу за призовом в Збройних Силах України по мобілізації з 18.03.2014 року (Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 18.03.2014 року).
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України (в редакції Закону України від 20 травня 2014 року N 1275-VII) за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» від 20.05.2014 року № 1275-VII дію, зокрема ч.3 ст. 119 КЗпП України поширено на громадян, які починаючи з 18.03.2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», затвердженого ЗУ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
З врахуванням вказаних змін Державною інспекцією України з питань праці 17.06.2014 р. надано роз`яснення, з якого вбачається, що всі працівники, які були звільнені з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації, мають бути поновлені роботодавцем на роботі у зв`язку із набуттям чинності Законом N1275. Поновлення на роботі здійснюється шляхом скасування наказу про звільнення, внесення відповідного запису до трудової книжки (за її наявності на підприємстві, в установі, організації) та особової справи (особової картки) працівника. Про факт скасування наказу про звільнення роботодавець зобов`язаний повідомити працівника шляхом направлення йому за місцем реєстрації (фактичного проживання) листа із долученням копії наказу. Починаючи з дати звільнення працівнику також має бути нарахована середня заробітна плата без нарахування податків та єдиного соціального внеску. Відмова роботодавця від скасування наказу про звільнення працівника у зв`язку із призовом на військову службу під час мобілізації та/або невиплата середньої заробітної плати є порушенням законодавства про працю і тягне за собою відповідальність, передбачену законодавством (кримінальну, адміністративну та дисциплінарну).
У зв`язку з наведеним, суд не приймає до уваги посилання відповідача на роз`яснення Державної інспекції України з питань праці №944/4/21/01/1443-14 від 25.04.2014 року, оскільки вони були надані до прийняття Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» від 20.05.2014 року № 1275-VII.
Відповідно до витягу з наказу №6 від 18.03.2014 року майора ОСОБА_2 , призваного Хмельницьким ОМВК Хмельницької області 18.03.2014 року начальником групи забезпечення, ВОС02301003. Вважати таким, що з 18.03.2014 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 1050грн. на місяць.
Як вбачається з витягу з наказу №34 від 04.03.2015 року відповідно до ст.ст.19,20,23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з нижчепойменованими особами офіцерського складу військових комісаріатів Хмельницької області оперативного командування «Північ», які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, укласти контракт про проходження військової служби строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 04.03.2015 року між Міністерством оборони України в особі тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування «Північ» Сухопутних військ Збройних Сил України та ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України. Згідно умов вказаного контракту він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до ч.2 ст.39 ЗУ "Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Згідно ч.ч.3,4 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Позивач звертався до відповідача з заявами з приводу скасування наказу про його звільнення та виплати йому середнього заробітку за період з 18.03.2014 року, а саме: 02.04.2014 року (звернення передано факсом на номер телефону відповідача) та 25.05.2014 року (звернення направлялось рекомендованим листом з повідомленням на адресу відповідача і в матеріалах справи наявна копія рекомендованого повідомлення з розпискою про його отримання 01.07.2014 року), на які відповідь позивачу надано не було. У відповідності до ст.60 ЦПК України відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, що вказані звернення вони не отримували. Надана відповідачем довідка №16/02-12 від 12.02.2016 року щодо того, шо станом на 01.07.2014 року особа на прізвище ОСОБА_4 не працювала на ПП « ОСОБА_3 », не спростовує факту отримання відповідачем вказаного листа, оскільки вказаний лист направлявся за адресою його місця знаходження і в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення з відміткою про його отримання 01.07.2014 року.
Таким чином, враховуючи, що наказ про звільнення позивача підлягав скасуванню в силу закону і позивач не був повідомлений відповідачем про відмову в його скасуванні, трудова книжка позивача знаходиться на підприємстві, суд не приймає до уваги доводів відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з вимогою про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.1 ст. 237-1 КЗпП України).
Суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки позивач через порушення відповідачем його конституційного права на своєчасне отримання винагороди за працю, яка гарантована ч.3 ст.119 КЗпП України, поніс моральні страждання, оскільки був призваний на військову службу і не отримуючи належних йому сум, на які він розраховував, одночасно з виконанням обов`язків мобілізованого військовослужбовця змушений був докладати додаткових зусиль для судового захисту порушених прав і їх відновлення. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує характер, об`єм, тривалість страждань позивача, а також розмір заборгованості, тому суд вважає обґрунтованим розмір завданої позивачу моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача в сумі 500,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог в цій частині слід відмовити.
Вимога щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції за період з 18.03.2014 по 01.03.2016 року в сумі 9068,30грн., які представник позивача в судовому засіданні обґрунтовував як індексацію за несвоєчасно виплачену заробітну плату, не підлягає задоволенню.
Оскільки, до спірних відносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», враховуючи, що за правилами, визначеними статтею 3 цього закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс в період невиплати доходу. Таким чином, оскільки позивач заявив вимогу про нарахування компенсації щодо оспорюваної суми заробітної плати, а не нарахованої, така вимога задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.43 Конституції України, ст.ст.115, 119, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст.ст. 10, 11,57, 60, 61, 88, 174, 179, 208, 209, 212-215, 218, 292-296 ЦПК України, суд -
Позов задоволити частково.
Поновити ОСОБА_2 на посаді комірника Приватного підприємства «Укртехпром» з 17 березня 2014 року.
Стягнути з Приватного підприємства «Укртехпром» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 500 грн..
В решті позовних вимог, відмовити
Стягнути з Приватного підприємства «Укртехпром» на користь держави судовий збір у розмірі 658,06 грн..
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Хмельницької області протягом десяти днів з дня його проголошення через Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.
Суддя: