АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4305/16 Справа № 203/7077/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Калиновського А.Б., Ремеза В.А.

за участю секретаря Синенка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради про стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради про стягнення грошової компенсації.

У обґрунтування заявлених позовних вимог, з урахуванням заяви від 21 листопада 2014 року, позивач послався на те, що з 23 вересня 2006 року відповідачами у справі та ОСОБА_3, яка на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2006 року визнана недієздатною, на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2011 року позивача призначено опікуном недієздатної ОСОБА_3 ОСОБА_3 є матір»ю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_4, ще будучи опікуном ОСОБА_3, не дбав про останню, у зв»язку з чим, позивач був змушений забрати ОСОБА_3 до себе. Позивач ОСОБА_2 на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2012 року є опікуном ОСОБА_3 З травня 2007 року по теперішній час недієздатна ОСОБА_3 мешкає саме з позивачем. Позивач зазначав, що з травня 2007 року по грудень 2012 року відповідач ОСОБА_4 отримував належну ОСОБА_3 пенсію, витрачав її на власні потреби, відповідачі ніяким чином не допомагають ОСОБА_3, спілкуватись не бажають. Крім того, позивач зазначав, що відповідачі користуються часткою, що належить недієздатній у спірній квартирі всупереч інтересам останньої, в той же час, як позивач не має достатньо коштів для створення належних умов для ОСОБА_3 у себе вдома, які він має на меті створити, а саме добудувати до свого приватного будинку та облаштувати ізольовану кімнату належного розміру для комфортного перебування у ній недієздатної. У зв»язку з тим, що виділ в натурі частки ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 є неможливим, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь вартість належної ОСОБА_3 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, що діє в інтересах недієздатної ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в межах заявлених вимог та на підставі тих доказів, що надані були сторонами під час розгляду справи по суті, у достатньо повному обсязі з'ясував права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_4 є рідними братами та синами ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_5 онукою останньої та дочкою відповідача ОСОБА_4 (а.с.5, 56, 60, 123).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2006 року ОСОБА_3 визнано недієздатною, а її опікуном призначено ОСОБА_4 (а.с.54).

З кінця травня 2007 року недієздатна ОСОБА_3 проживає разом із позивачем - ОСОБА_2 та його сімєю за адресою: вул. Зеленогірська, 54 у м. Дніпропетровську.

Даний будинок є приватним та належить позивачу. Поряд з будинком побудована споруда на одну кімнату та з окремою кухнею, де в основному і знаходиться ОСОБА_3 ОСОБА_3 має доглянутий вигляд, охайна, а зазначені умови проживання недієздатної ОСОБА_3 у окремій кімнаті зі всіма необхідними умовами та зручностями є актуальними і на час розгляду справи, що підтверджується наявними в матеріалах справи актами обстеження побутових умов проживання осіб, які знаходяться під опікою або піклуванням та проживають у Кіровському районі (а.с.5, 53, 123, 132, 135).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2012 року ОСОБА_4 звільнено від повноважень опікуна над недієздатною ОСОБА_3, а її новим опікуном призначено ОСОБА_2 (а.с.5, 123).

З 23 вересня 2006 року відповідачам та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності з рівними частками всіх співвласників (по 1/3 частині кожному) належить квартира АДРЕСА_2 (а.с.6-8, 51, 56, 60-64).

Вищевказана квартира розташована на 8 поверсі 14 поверхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 27,6 кв.м, а відтак виділ в натурі належної недієздатній ОСОБА_3 частки є технічно неможливим.

Відповідачі у справі мешкають за адресою спірної квартири і як встановлено судом сплачують у повному обсязі комунальні платежі за надані за вказаною адресою житлово-комунальні послуги, у тому числі і в частині, сплата якої є обовязком ОСОБА_3, як співвласника квартири.

Дані обставини, підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та показами допитаної у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 (а.с.62-74, 127-128).

Висновком судової будівельно-технічної експертизи, проведеної в ході розгляду даної цивільної справи, встановлена найбільш вірогідна імовірна вартість 1/3 частини квартири №54, розташованої в будинку №4 по вул. Свердлова в м. Дніпропетровську, яка становить 207 534,78 гривень (а.с.85-94).

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідачі не мають змоги сплатити співвласнику вищевказаної кватири ОСОБА_3 визначену експертом грошову компенсацію вартості її частки, оскільки щомісячний дохід кожного із співвідповідачів-відповідачів по справі складає приблизно 3000 гривень, які витрачаються ними на оплату житлово-комунальних послуг, харчування, одяг, тощо, відтак вільних коштів та ще і в визначеному експертом розмірі відповідачі не мають. Зазначене не спростовано належними доказами з боку позивача.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та не спростовується наявними матеріалами цивільної справи, позивач ОСОБА_2, як опікун недієздатної ОСОБА_3, ні в позасудовому порядку, ні за час розгляду даної цивільної справи по суті до органу опіки та піклування Кіровської районної в м. Дніпропетровську ради і заявою про надання йому дозволу органом опіки та піклування на відчуження належної недієздатній ОСОБА_3 частки у квартирі АДРЕСА_3 не звертався. Відсутність такого дозволу не заперечував і представник третьої особи Орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради.

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, ЦПК України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.124 Конституції України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

За змістом ст.ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно ст.ст.355, 356, 358 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Нормою ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

За змістом ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Положеннями ст.3 п.6 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, якими, окрім іншого, є справедливість, добросовісність та розумність.

За змістом ст.ст.41, 55, 58, 67, 71, 72 ЦК України правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров'я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов'язки. Опікун зобов'язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.Опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування відмовитися від майнових прав підопічного. Опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах.

Відповідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Колегія суддів з урахуванням положень ч.2 ст.214 ЦПК України враховує правову позицію Верховного Суду України за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року, винесеній по справі №6-4ц14, у якій зазначено, що відповідно до ч.1, 2 ст.364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст.183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При вирішенні справ про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, що знаходиться у спільній частковій власності, крім вказаної спеціальної норми суду слід врахувати і загальні засади цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою зясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

Крім того, у постанові від 13 січня 2016 року по справі №6-2925цс15 Верховний Суд України виклав наступник правовий висновок щодо присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні: «Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 січня 2016 року розглянув справу №6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого положення ст.365 ЦК України регулюють випадки, коли позивач співвласник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників відповідачів по справі. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст.364 ЦК України. З врахуванням закріплених в п.6 ст.3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої ст.358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.»

Вирішуючи спір та аналізуючи встановлені судом першої інстанції на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених вище норм чинного законодавства та правових висновків Верховного Суду України щодо вирішення даної категорії спорів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що стягнення з інших співвласників-відповідачів на користь позивача, який дії в інтересах співвласника грошової вартості належної останньому частки у спільному нерухомому майні сторін може мати місце лише за одночасної наявності декількох обовязкових умов, а саме: неможливості виділу належної співвласнику-позивачу частки в натурі або недопущення такого виділу згідно із законом; користування спільним майном лише іншими співвласниками-відповідачами по справі та несплати ними матеріальної компенсації позивачу-співвласнику за таке володіння у відповідності до ст.358 ЦК України; спроможність інших співвласників-відповідачів виплатити позивачу-співвласнику компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Доводами апеляційної скарги не спростовано висновки суду першої інстанції щодо встановлення факту неможливості виділу в натурі належної ОСОБА_3 1/3 частки квартири АДРЕСА_2, що зумовлено технічними характеристиками квартири, та в матеріалах справи відсутні докази сплати відповідачами компенсації ОСОБА_3 за фактичне користування її часткою квартири внаслідок проживання ОСОБА_3 разом із опікуном ОСОБА_2 за іншою адресою.

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3, як власник зобовязана утримувати належне їй нерухоме майно у відповідності до розміру частки у праві спільної часткової власності на нього, однак цього не здійснює, а ні особисто, а ні через свого опікуна. Натомість, відповідачі самостійно здійснюють погашення її боргу з оплати житлово-комунальних послуг, який утворився за кілька років та продовжують сплачувати житлово-комунальні послуги і утримувати вищевказану квартиру з урахуванням і частки ОСОБА_3

Право власності ОСОБА_3 на частку у нерухомому майні сторона позивача не заперечує. Тобто, судом першої інстанції здійснено висновок, що вищевказані обставини вказують, що наявне у недієздатної ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку спірної квартири не створює для неї жодного тягаря, зокрема з приводу його утримання. Крім того, ОСОБА_3 не позбавлена права на отримання компенсації від відповідачів за користування ними її часткою у нерухомому майні та захисту цього права у судовому порядку.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено фактичну матеріальну неспроможність відповідачів виплатити позивачу грошову компенсацію вартості частки ОСОБА_3 у спільному з відповідачами нерухомому майні в рахунок визнання за відповідачами права власності на таке спільне майно у визначеному судовою експертизою розмірі. Даний висновок не спростовано належними доказами, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що примусове стягнення судом з відповідачів грошової компенсації становитиме для них надмірний тягар, а відтак призведене до порушення їх прав та інтересів. Останнє є неприпустимим, оскільки захист прав одного учасника цивільних правовідносин з урахуванням загальних засад цивільного законодавства не може відбуватись за рахунок безпідставного і необґрунтованого обмеження/порушення прав інших учасників. Дана обставина вже є самостійною і достатньою підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції також виходив з того, що спірні правовідносини обтяжені обставиною недієздатності співвласника квартири ОСОБА_3, опікунством над нею позивача ОСОБА_2, який, звертаючись до суду із даним позовом фактично здійснив розпорядження нерухомим майном ОСОБА_3 відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції встановив, що позивач мав довести перед судом потребу захисту прав та інтересів недієздатної у визначений в позові спосіб, який призводить до позбавлення ОСОБА_3 права власності на частку у нерухомому майні та стягнення з відповідачів саме на користь ОСОБА_2 вартості згаданої частки нерухомого майна.

Як встановлено судовим рішенням, цю потребу ОСОБА_2 мотивував бажанням прибудувати до свого власного будинку, де зараз він мешкає з родиною та ОСОБА_3, окремої ізольованої кімнати, у якій поселити ОСОБА_3, облаштувавши цю кімнату потрібними меблями та речами для останньої. Однак, зазначене спростовано наявними матеріалами, а саме: актами обстеження житлових умов ОСОБА_3, згідно до яких остання вже має хороші житлові умови: окреме ізольоване житлове приміщення зі всіма потрібними меблями, зручностями, речами тощо, відтак не потребує негайного поліпшення таких умов у визначений ОСОБА_2 спосіб та за рахунок позбавлення недієздатної її права власності на нерухоме майно, кошти за яке ОСОБА_2 планує використати для добудови свого нерухомого майна. Питання щодо набуття ОСОБА_3 права власності на частку в такому нерухомому майні, за наслідком його добудови, позивач не ставить.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, а саме: що наявна у ОСОБА_3 частка у праві власності на квартиру не створює для неї будь-якого тягаря (фінансового чи іншого); встановлений законом обовязок опікуна дбати про збереження майна недієздатної підопічної; відсутність будь-яких доказів дійсності заявлених позивачем намірів на поліпшення житлових умов недієздатної, відсутність у позивача, як опікуна, отриманого дозволу органу опіки та піклування на розпорядження майном недієздатної шляхом отримання грошової компенсації за це майно, не може сприйматись судом як наміри та дії ОСОБА_2 як такі, що вчиняються ним саме в інтересах підопічної ОСОБА_3 А тому доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, як не обґрунтовані та не доведені.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції, залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді А.Б.Калиновський

ОСОБА_7