П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року м. Київ

Верховний Суд України в складі:

головуючогоЛященко Н.П.,
суддів:Барбари В.П., Берднік І.С.,Кліменко М.Р., Ковтюк Є.І.,Потильчака О.І., Пошви Б.М.,
Волкова О.Ф., Вус С.М.,Колесника П.І., Короткевича М.Є.,Прокопенка О.Б., Романюка Я.М.,
Глоса Л.Ф.,Коротких О.А.,Самсіна І.Л.,
Гошовської Т.В.,Кривенди О.В.,Сімоненко В.М.,
Гриціва М.І., Маринченка В.Л.,Терлецького О.О.,
Гуменюка В.І., Ємця А.А.,Охрімчук Л.І., Панталієнка П.В.,Шицького І.Б., Школярова В.Ф.,
Жайворонок Т.Є.,Пивовара В.Ф.,Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Магди Світлани Григорівни за заявою ОСОБА_1 про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2012 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2013 року,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2011 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС ГУЮ у м. Києві) Магди С.Г. від 17 листопада 2011 року про закінчення виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2004 року у справі № 2-9141/04 про поновлення його на роботі на посаді керівника художнього Державного підприємства «Державний духовий оркестр України» (далі - ДП «Державний духовий оркестр України»).

ОСОБА_1 зазначав, що державний виконавець Магда С.Г. без законних на те підстав закінчила виконавче провадження, оскільки вищезазначене рішення в установленому законом порядку виконано не було, цей факт був установлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 квітня 2005 року, яким на його користь стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні скарги на постанову державного виконавця ВДВС ГУЮ у м. Києві Магди С.Г. про закінчення виконавчого провадження від 17 листопада 2011 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2013 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження у справі на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_1 порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень та ухвалення нового рішення про задоволення його скарги з передбаченої пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України підстави встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом, а саме пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Підставою для перегляду зазначених судових рішень заявник вважає рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України».

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_1., перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд України вважає, що заява не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що постановою державного виконавця ВДВС ГУЮ у м. Києві Магди С.Г. від 17 листопада 2011 року було закінчено виконавче провадження щодо примусового виконання дубліката виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 2-9141/04 від 2 листопада 2004 року, виданого на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2004 року про поновлення ОСОБА_1. на роботі на посаді керівника художнього ДП «Державний духовий оркестр України» з 27 липня 2004 року.

Відповідно до наказу ДП «Державний духовий оркестр України» від 3 лютого 2005 року № 16-К поновлено ОСОБА_1. на роботі, підставою поновлення в наказі вказано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2004 року та виконавчий лист, виданий на підставі зазначеного рішення суду. Відповідно до відмітки ОСОБА_1. на зворотній стороні наказу із цим наказом він був ознайомлений.

Наказом № 117-К від 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 вдруге був звільнений з роботи на підставі пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України. Вказаний наказ не скасовано, незаконним не визнано.

Відповідно до акта державного виконавця від 24 жовтня 2011 року державний виконавець з'являвся до боржника (ДП «Державний духовий оркестр України») на підставі виконавчого провадження з метою поновлення ОСОБА_1. на роботі, але поновлення на роботі виявилося неможливим, оскільки на той час він уже був повторно звільнений наказом від 28 грудня 2005 року. ОСОБА_1 в судовому порядку оскаржував наказ від 28 грудня 2005 року про звільнення, вважав його незаконним, порушував питання про поновлення його на роботі, проте рішенням суду йому було відмовлено у позові.

Відмовляючи в задоволенні скарги на дії державного виконавця ВДВС ГУЮ у м. Києві Магди С.Г., суд першої інстанції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що державний виконавець діяв відповідно до Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження») та в межах своїх повноважень, а подана ОСОБА_1 скарга на вказану постанову державного виконавця є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 3604 ЦПК України суд задовольняє заяву в разі наявності однієї з підстав, передбачених статтею 355 цього Кодексу. Однією з таких підстав є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом (пункт 3 частини першої статті 355 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 3604 ЦПК України, якщо судове рішення у справі переглядається з підстави, визначеної пунктом 3 частини першої статті 355 цього Кодексу, суд скасовує оскаржуване рішення повністю або частково і має право прийняти нове судове рішення, змінити його або направити справу на новий розгляд до суду, який ухвалив оскаржуване судове рішення, або скасувати рішення і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду.

За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Порядок виконання рішення ЄСПЛ, яке набуло статусу остаточного, визначається Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), Законом України «Про виконавче провадження», іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до абзацу дев'ятого частини першої статті 1 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» виконання рішення ЄСПЛ передбачає: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції і протоколів до неї (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні ЄСПЛ.

Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Згідно з рішенням п'ятої секції ЄСПЛ у справі «Філатова та інші проти України» від 31 липня 2014 року та додатком 1 до нього ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву про тривале невиконання рішення, ухваленого на його користь, та скаржився на відсутність ефективних національних засобів юридичного захисту у зв'язку з його скаргою.

Цим рішенням п'ятої секції ЄСПЛ від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України» оголошено прийнятними скарги заявників, у тому числі ОСОБА_1., за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту стосовно цих скарг, а решту скарг у заявах - неприйнятними; постановлено, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також статті 13 Конвенції; постановлено, що:

a) держава-відповідач протягом трьох місяців має виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2 000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю у заявах, зведених у таблицю в додатку 1, та 1 500 (одна тисяча п'ятсот) євро заявнику в заяві, наведеній у додатку 2, як відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також компенсації судових та інших витрат, разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись на ці суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;

б) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Це рішення ЄСПЛ від 31 липня 2014 року є остаточним з дня його ухвалення.

Разом із тим ОСОБА_1 у своїй заяві, посилаючись на рішення ЄСПЛ від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України», яким визнано порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а також статті 13 Конвенції у зв'язку з невиконанням рішення національного суду в справі за позовом ОСОБА_1. до ДП «Державний духовий оркестр України» про поновлення на роботі, просить переглянути судові рішення в іншій справі, а саме у справі, яка переглядається за скаргою ОСОБА_1. на дії державного виконавця ВДВС ГУЮ у м. Києві Магди С.Г.

Отже, ураховуючи зміст рішення ЄСПЛ від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України», а також те, що ОСОБА_1 подав до ЄСПЛ заяву про невиконання понад три роки рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2004 року в справі № 2-9141/04, обставини стосовно недотримання Конвенції у справі, яка переглядається, не були предметом розгляду ЄСПЛ.

У межах виконання рішення ЄСПЛ від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України» обов'язок держави стосовно застосування додаткових заходів індивідуального характеру виникає лише щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 2 листопада 2004 року.

Разом з тим суд встановив, що це рішення було виконане, але ОСОБА_1. звільнено з роботи вдруге наказом від 28 грудня 2005 року. Цей наказ він оскаржував у судах, проте в задоволенні його вимог було відмовлено.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, що відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Керуючись статтями 355, 3603, 3605 ЦПК України, Верховний Суд України

п о с т а н о в и в :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 4 квітня 2012 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2013 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Н.П. Лященко

Судді: В.П. Барбара О.В. Кривенда

І.С. Берднік В.Л. Маринченко

О.Ф. Волков Л.І. Охрімчук

С.М. Вус П.В. Панталієнко

Л.Ф. Глос В.Ф. Пивовар

Т.В. Гошовська О.І. Потильчак

М.І. Гриців Б.М. Пошва

В.І. Гуменюк О.Б. Прокопенко

А.А. Ємець Я.М. Романюк

Т.Є. Жайворонок І.Л. Самсін

М.Р. Кліменко В.М. Сімоненко

Є.І. Ковтюк О.О. Терлецький

П.І. Колесник І.Б. Шицький

М.Є. Короткевич В.Ф. Школяров

О.А. Коротких А.Г. Ярема