У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Кадєтова О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про зменшення обов'язкової частки у спадкуванні,

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер чоловік її баби - ОСОБА_4, з яким позивач проживала в одній квартирі з 02 січня 1961 року та вважала його рідним дідом. 15 листопада 2012 року ОСОБА_4 склав нотаріально посвідчений заповіт, яким заповідав їй все майно, що буде належати йому на день його смерті, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось, а також все те, на що він за законом матиме право.

У листопаді 2013 року позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, у цей же день було заведено спадкову справу. 28 листопада 2013 року відповідач, який є сином померлого та з 2000 року постійно проживає у США, звернувся до вказаної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини як особа, що має право на обов'язкову частку у спадщині.

Позивач зазначала, що за життя спадкодавець ОСОБА_4, учасник Великої Вітчизняної Війни, інвалід 2-ї групи, страждав на тяжкі хвороби, внаслідок яких, а також через похилий вік перебував у безпорадному стані, потребував постійного догляду та допомоги, і вона та її мати ОСОБА_5 надавали ОСОБА_4 необхідну допомогу, а відповідач, який виїхав на постійне місце проживання до США у 2000 році, приїздив в Україну лише тричі: за життя його батька у 2003 році та у 2009 році; будучи обізнаним про тяжкий стан здоров'я свого батька, знав про необхідність постійного догляду за ним та про необхідність постійної допомоги, але жодного разу будь-якої допомоги не надав, в тому числі і грошової.

На підставі наведеного просила суд зменшити ОСОБА_3 обов'язкову частку у спадщині, що підлягає спадкуванню після смерті ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року і встановити її у розмірі 1/16 частини.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права.

Разом з тим, заявник подав касаційну скаргу з пропуском строку на касаційне оскарження, встановленого чинним законодавством, проте у касаційній скарзі ним заявлено клопотання про поновлення цього строку з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин.

Відповідно до ч. 2 ст. 325 ЦПК України, у разі пропущення строку на касаційне оскарження, з причин, визнаних поважними, суддя касаційної інстанції за заявою особи, яка подала касаційну скаргу, може поновити цей строк.

Наведені у клопотанні доводи свідчать про поважність причин пропуску процесуального строку на касаційне оскарження.

За таких обставин клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення апеляційного суду слід задовольнити.

Проте, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не доглядав за спадкодавцем та ухилявся від надання допомоги своєму батьку, хоча мав таку можливість, у зв'язку з чим частка у спадщині підлягає зменшенню. Крім того, судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідач перебував за межами України на постійному місці проживання, а тому з об'єктивних причин був позбавлений можливості постійно надавати допомогу хворому батьку та здійснювати догляд за ним.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущено неправильне застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Поновити ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження ухвали Апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року.

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про зменшення обов'язкової частки у спадкуванні.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ О.В. Кадєтова