Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Кадєтової О.В., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., СтупакО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 листопада 2006 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних та кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Зазначив, що відповідач не виконав належним чином умов кредитного договору, у зв'язку із чим утворилася заборгованість у розмірі 32 803 грн 26 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача.

Справа розглядалося судами неодноразово.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 32 803 грн 26 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

Останньою ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 10 листопада 2006 року між банком та відповідачем укладено договір про надання останній кредиту в сумі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту, що відповідає строку дії картки.

Підписана заява відповідача на отримання кредиту разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою є договором про надання кредиту.

Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, а якщо жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично лонгується на такий же термін.

Відповідач не виконала свого обов'язку щодо повернення кредиту, в результаті чого утворилася заборгованість, яка складається з 9 830 грн 70 коп. - заборгованості за кредитом, 17 112 грн 95 коп. - заборгованості за процентами, 3 821 грн 36 коп. - заборгованості за комісією за користування кредитом, 500 грн - штрафу (фіксована частина) та 1 538 грн 25 коп. - штрафу (процентна складова).

Відповідно до заяви відповідача на отримання кредиту платіжну картку вона отримала 23 листопада 2006 року. Строк дії картки встановлено до листопада 2008 року. Після цього нової картки їй не видавалось.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги про наявність зазначеної суми заборгованості є доведеними, і тому ця сума підлягає стягненню з відповідача.

Переглядаючи вперше справу в апеляційному порядку й ухвалюючи 21 січня 2015 року рішення про відмову в задоволенні позову банку, апеляційний суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, на застосуванні якої наполягала відповідач в апеляційній скарзі, зазначивши, що відповідну заяву про застосування наслідків пропуску зазначеного строку в суді першої інстанції вона не змогла подати, оскільки про час розгляду справи вона не була повідомлена, при цьому не заперечувала наявність заборгованості перед позивачем.

У зв'язку зі скасуванням колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 липня 2015 року вищевказаного рішення апеляційного суду від 21 січня 2015 року, апеляційний суд під час нового розгляду справи дійшов обґрунтованого висновку про відхилення апеляційної скарги відповідача та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, зокрема передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і на спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони.

Таким чином, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, і суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15.

Апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності, яка подана до винесення місцевим судом рішення згідно з вимогами ч. 3 ст. 267 ЦК України, разом з тим відповідач 14 травня, 13 серпня 2014 року зверталася до суду першої інстанції із заявами про відкладення розгляду справи, таким чином, була обізнана про перебування даної справи у провадженні суду, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності. Крім того, апеляційний суд урахував, що розмір заборгованості відповідачем не оспорювався.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі відповідача доводи про неповідомлення її належним чином про розгляд справи в суді, у зв'язку із чим вона не була присутньою в судових засіданнях, тому не могла подати заяви про застосування позовної давності, були предметом розгляду в судах апеляційної та касаційної інстанцій, і суди їх обґрунтовано спростували, тому такі доводи на правильність висновків не впливають.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 17 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: О.В. Кадєтова

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак