АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

судді Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретаря Чубрей І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат.

Зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинено договір позики у лютому 2006 року, за яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 17000 євро.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 173430 грн.

Посилаючись на бездіяльність відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області, невиконання ОСОБА_2 судового рішення, просила стягнути з ОСОБА_2 та відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області інфляційні втрати в сумі 326812 грн.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року позов задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пеню та інфляційні втрати за період

№22ц-1028 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Кириляк А.Ю.

Категорія: 19/27 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

з 28 квітня 2011 року по 5 лютого 2016 року в сумі 223786 грн. 59 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального й процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в сумі першої інстанції.

Судове рішення в частині відмови у позові ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов»язання не оскаржується.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов»язання частково, керувався положеннями ст.625ЦК України та, встановивши період прострочення виконання зобов»язання за договором позики з дня набрання судовим рішенням чинності 28 квітня 2011 року по день зарахування грошових коштів на рахунок відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області 5 лютого 2016 року, дійшов висновку про покладення на ОСОБА_2 обов»язку з сплати позичальнику суми індексу інфляції в розмірі 198912 грн. 45 коп. та трьох процентів річних від простроченої сумі в розмірі 24874 грн. 14 коп.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов»язання, суд першої інстанції зазначив, що до правовідносин, які виникають з приводу виконання судового рішення, не підлягають застосуванню норми ст.625 ЦК України.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна повністю.

Відповідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до вимог п.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як роз»яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

З матеріалів справи вбачається, що предметом позову ОСОБА_1, тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої позивач просила ухвалити судове рішення, є стягнення з ОСОБА_2 та відділу державної виконавчої служби Вижницького районного управління юстиції у Чернівецькій області інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов»язання в сумі 326812 грн.

Відповідно до ст.31 ЦПК України крім прав, визначених у ст.27 цього Кодексу, позивач до початку розгляду судом справи по суті має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Отже, виключно позивачу належить право вибору своїх процесуальних дій, зокрема, змінити підставу чи предмет позову.

Відповідно до правил, встановлених п. 1 ч.6 ст.130 ЦПК України, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд

визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових

вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить

керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних не заявляла.

Само по собі посилання ОСОБА_1 в позовній заяві на положення ст.625 ЦК України не відповідає порядку пред»явлення позову про стягнення трьох процентів річних.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, самостійно змінив підстави позову.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у разі порушення норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені та трьох процентів річних підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Підставою позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання зобов»язання, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, є прострочення ОСОБА_2 виконання зобов»язання за договором позики.

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2011 року встановлено вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики у лютому 2006 року, за яким ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 17000 євро (а.с.6-8).

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, розірвання договору, відшкодування збитків, сплата неустойки.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

На підставі ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобовязання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.1 п.18 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом ст.552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов»язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Інфляція це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п. 2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від14 листопада 2006 року № 519).

Відповідно правового висновку Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474 цс16 за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

При ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку про те, що індексації підлягає сума позики, визначена в іноземній валюті на порушення норм матеріального права.

На підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у разі порушення норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційних втрат підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_1 на те, що рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 16 лютого 2011 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 173430 грн.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказані норми права дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

За змістом правового висновку Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491 цс15 статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина пята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобовязальних правовідносин. З рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Керуючись п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 13 червня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені, трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 28 квітня 2011 року по 5 лютого 2016 року в сумі 223786 грн. 59 коп., судового збору в сумі 2000 грн. скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

В решті залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді

: