УХВАЛА

іменем україни

29 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко ВалерійМихайлович, про витребування майна із чужого незаконного володіння, визнання права власності на квартиру та зобов'язання вчинити дії за касаційним скаргами ОСОБА_3 та заступника прокурора Запорізької області на рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Зазначала, що 23 квітня 2010 року вона під впливом обману підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру. 11 травня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири зі

ОСОБА_5, який 11 червня 2010 року згідно з договором перепродав її ОСОБА_6

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_8 було визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, чч. 1, 3 ст. 357 КК України та призначено відповідне покарання.

Посилаючись, на те, що її квартира вибула з її володіння поза її волею, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила суд: витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1; визнати за нею право приватної власності на вищевказану квартиру; зобов'язати реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об'єкт нерухомості за нею.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено. Витребувано із володіння ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 Визнано право приватної власності на вказану квартиру за первинним її власником - ОСОБА_3

Зобов'язано реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об'єкт нерухомості за ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року рішення районного суду скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційних скаргах ОСОБА_3 та заступник прокурора Запорізької області просять рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги виходив із того, що квартира придбана за відплатним договором в особи, яка не мала права її відчужувати, тобто заволоділа нею шляхом шахрайства, тому позивач, як її власник, має право витребувати це майно із чужого незаконного володіння набувача відповідно до вимог ст. 388 ЦК України.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено незаконність набуття ОСОБА_6 права власності на спірну квартиру, а сам по собі вирок суду, яким ОСОБА_4 та ОСОБА_8 визнані винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, чч. 1, 3 ст. 357 КК України, за наявності дійсного договору купівлі-продажу від 11 травня 2010 року не є підставою для задоволення позову про витребування майна у добросовісного набувача та визнання права власності на майно за позивачем.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2002 року.

23 квітня 2010 року ОСОБА_3 підписала довіреність, згідно з якою уповноважила ОСОБА_4 розпоряджатися (продавати, обмінювати, здавати в оренду та інше) належну їй квартиру.

11 травня 2010 року ОСОБА_4 уклав договір купівлі-продажу квартири зі ОСОБА_5, який 11 червня 2010 року згідно із договором перепродав її ОСОБА_6, за яким зареєстровано право власності на зазначену квартиру.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 серпня 2014 року, що набрав законної сили, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 визнані винними у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, чч. 1, 3 ст. 357 КК України. Вироком встановлено, що за попередньою змовою між собою вони заволоділи шляхом зловживання довірою ОСОБА_3 належним їй майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 Тобто вищезазначена квартира вибула із володіння ОСОБА_3 поза її волею.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У ч. 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно зі ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-619 цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів).

Крім того, відповідно до вимог ст. ст. 330, 338 ЦК України якщо майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою цього майна (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-1цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів).

При цьому дійсність договору, за яким добросовісний набувач набув майно правового значення не має.

На зазначені обставини апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України уваги не звернув.

З урахуванням вимог ч. 3 ст. 335 ЦПК України не може залишатись без змін і рішення районного суду.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що за довіреністю, яку вона підписала під впливом обману на ім'я ОСОБА_4, останній від її імені 11 травня 2010 року уклав договір купівлі-продажу її квартири зі ОСОБА_5

Отже, позивач, яка є стороною указаного договору, за яким спірне майно вибуло від дійсного власника, а згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності договору, який останньою не оспорений.

Згідно з ч. 4 ст. 10, пп. 1, 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти здійсненню їхніх прав, а також районний суд повинен уточнити позовні вимоги та вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, згідно з порядком, передбаченим ст. 33 ЦПК України.

Вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння з тих підстав, що воно вибуло від позивачки за довіреністю, яка була видана під впливом оману з посиланням на наявність вироку суду про засудження ОСОБА_4 за такі винні дії, що призвели до укладення від імені позивачки, яка є його дійсним власником, першого договору купівлі - продажу спірного майна, суд не роз'яснив останній наслідки вчинення процесуальних дій та положень ст. 204 ЦК України про дію презумпції правомірності договору, який останньою не оспорений.

Зазначений висновок відповідає роз'ясненням, наданим судам у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик