АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Вербової І.М.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей виконкому Центрально-міської районної у м. Кривий Ріг ради,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, треті особи: Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей виконкому Центрально-міської районної у м.Кривий Ріг ради. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_1. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Справа №760/4719/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5079/2016
Головуючий у суді першої інстанції: С.В. Коробенко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_3, через свого представника ОСОБА_4, подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, а також норм міжнародного права, які призвели до неправильного вирішення питання із недоведеністю та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування зазначила, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази відвідування позивачем квартири АДРЕСА_1. Також судом першої інстанції при вирішенні спору не дотримано встановлених вимог щодо обов'язковості органу опіки подати письмовий висновок щодо розв'язання спору. Вказала також на те, що дитина відвідує приватний дошкільний заклад, а тому відповідь відділу освіти виконкому Центрально - міської у м. Кривий Ріг ради не може бути доказом у справі. Наполягала на тому, що не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та при наявності рішення, яке набрало законної сили, про визначення місця проживання дитини з нею, не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_1

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що судом не зазначено жодних виключних обставин з яких мати може бути розлучена з дитиною, не враховано те, що дитина тривалий час не бачилася із батьком, а тому зміна місця її поживання та відібрання її у матері нанесе дитини значний стрес.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Просили рішення суду першої інстанції залишити без змін як обґрунтоване та законне.

Відповідач ОСОБА_3, явку у судове засідання якої суд апеляційної інстанції 23.03.2016 року визнав необхідною для дачі нею особистих пояснень з приводу місця знаходження дитини, оскільки на поставлені судом запитання представник відповідача не міг надати чіткої відповіді, не з'явилась, як не з'явився в судове засідання і її представник. Про час та місце судового засідання вони були повідомлені належним чином, про що свідчить розписка представника відповідача (а.с.141). Повідомлення представника сторони про час та місце судового розгляду вважається належним повідомленням і самої сторони. Будь-яких письмових доказів щодо поважності причин неявки в судове засідання чи заяв ними до суду подано не було, причини неявки відповідач та її представник суду не повідомили. Тому колегія суддів розцінила ці причини як неповажні та вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідача та її представника з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Треті особи явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, а тому колегія суддів також вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності їх представників з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Так, відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не потурбувалася про обґрунтування своїх заперечень щодо позову належними доказами, а навпаки вводила суд в оману щодо реального місця знаходження дитини, в той час як позивачем, виходячи з наявних у нього засобів доказування, пояснення відповідача було спростовано. Суд дійшов висновку про те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, яким встановлено спосіб участі батька у вихованні дитини, переховує дитину від батька, від правоохоронних органів та органів виконавчої служби, дитину оголошено в розшук, чим чинить батьку перешкоди у вихованні дитини. Суд дійшов висновку про передачу дитини для проживання з батьком, шляхом визначення місця проживання дитини з батьком.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та зібраним по справі доказам.

Так, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до положення ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Частиною 4 статті 159 СК України передбачено, що у разі ухилення від виконання рішення суду (про встановлення способу участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від дитини) особою, з якою проживає дитина, суд за заявою того з батьків, хто проживає окремо, може передати дитину для проживання з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 травня 2013 року місце проживання малолітньої ОСОБА_5 визначено разом з матір'ю ОСОБА_3

В подальшому ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 з вимогами про визначення регламенту спілкування з дитиною, мотивуючи їх тим, що відповідач повністю відсторонила дитину від нього, забороняла бачитись з нею.

23 грудня 2013 року Солом'янським районним судом м. Києва було ухвалене рішення, яким визначено порядок спілкування ОСОБА_1 зі своєю дочкою, а саме щовівторка та щосуботи з10-00 години до19-00 годин в присутності матері.

Судом першої інстанції встановлено, що після ухвалення зазначеного рішення суду відповідач продовжує чинити позивачу перешкоди у вихованні дитини, приховує місце проживання та знаходження дитини.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 28 липня 2014 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом, виданим на підставі рішення суду про визначення порядку спілкування ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5, в межах якого державний виконавець звернувся до суду із поданням про оголошення розшуку ОСОБА_5, 2010 року народження та ухвалою суду від 27 листопада 2014 року малолітню ОСОБА_5 було оголошено у розшук, оскільки не було встановлено місце знаходження та проживання дитини.

Судом також встановлено, що за заявою позивача було порушене кримінальне провадження, зареєстроване в ЄДРСР за №0003905 за кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 382 КК України.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що при вирішенні даного спору судом першої інстанції було вжито всіх необхідних заходів для встановлення дійсних обставин справи та з метою перевірки обставин, викладених представником відповідача у письмових запереченнях проти позову про те, що ОСОБА_3 разом з дочкою проживають у м. Кривий Ріг за адресою: АДРЕСА_1. У зв'язку з зазначеними відповідачкою обставинами судом було залучено до участі у даній справі в якості третьої особи Службу у справах дітей виконкому Центрально-Міської у м. Кривому Розі ради та доручено провести обстеження умов проживання малолітньої ОСОБА_5 за адресою, вказаною відповідачем.

Так, з матеріалів справи вбачається, що у відповідь на запит суду від зазначеної третьої особи надійшла офіційна інформація про те, що 18 грудня 2015 року спеціалістами служби у справах дітей спільно з адміністрацією комунального комбінованого навчального закладу № 201 Криворізької міської ради відвідане житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що малолітня ОСОБА_5 в ньому не проживає.

Крім того, відповідно до інформації, наданої 31.12.2015р. відділом освіти виконкому Центрально-міської у м. Кривому Розі ради, було встановлено, що малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1., не відвідує жоден з комунальних дошкільних навчальних закладів району. Відтак, Службою у справах дітей не вдалось провести бесіду з матір'ю та обстежити умови проживання дитини, оскільки їх місце проживання невідоме.

Разом з тим, судом було надано можливість відповідачу підтвердити свою добросовісність та необґрунтованість звинувачень позивача в ухиленні нею від виконання рішення суду про встановлення регламенту побачень батька з дитиною, та було запропоновано сторонам у період між судовими засіданнями в порядку виконання встановленого графіку побачень забезпечити зустріч ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 в присутності матері за вказаним представником відповідача місцем їх проживання в м. Кривому Розі із наданням відповідних фотодоказів. Проте, у судове засідання 16 листопада 2015 року ОСОБА_1 надав суду фотоматеріали, які підтверджують перебування його в м. Кривому Розі 10 листопада 2015 року (вівторок) біля будинку № 40 по вул. Ньютона та пояснив, що зустрітись з дочкою або з її матір'ю за вказаною адресою не виявилось можливим, двері квартири ніхто не відчинив.

У свою чергу, відповідач не скористалась наданою судом можливістю підтвердити свої пояснення у запропонований спосіб, жодних фото - чи відеоматеріалів чи інших доказів організації зустрічі позивача з дочкою згідно з встановленим регламентом не надала, чого не зробила і під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Факт ухилення ОСОБА_3 від виконання судового рішення про встановлення порядку побачень ОСОБА_1 з дочкою ОСОБА_5 знайшов своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги. Доказів протилежного у розпорядження суду стороною відповідача надано не було.

Так, визначивши місце проживання малолітньої ОСОБА_5 разом з батьком суд першої інстанції фактично передав дитину для проживання батьку встановивши, що мати дитини ухиляється від виконання рішення суду про визначення порядку спілкування ОСОБА_1 з дочкою.

При цьому, судом було враховано, що ОСОБА_1за адресою: АДРЕСА_4, створені належні умови для проживання дитини. У той же час, ОСОБА_3 під час розгляду справи навмисно вводила суд та осіб, які брали участь у даній справі в оману щодо реального місця свого проживання та проживання малолітньої ОСОБА_3.

Як пояснив суду апеляційної інстанції позивач, по інформації отриманої ним з мережі Інтернет, його дочка разом з матір'ю проживають в Російській Федерації, але згоди на виїзд дитини за кордон він не надавав. Яким чином ОСОБА_3 потрапила за кордон, він пояснити не міг.

В судовому засіданні апеляційної інстанції не знайшли свого підтвердження заперечення ОСОБА_3 щодо передачи дитини для проживання з батьком та визначення місця проживання дочки з батьком, оскільки вони ґрунтується виключно на тому, що вона мати і тому лише вона може забезпечити належне піклування донькою.

Суд першої інстанції обґрунтовано не врахував посилання сторони відповідача на необхідність застосування положень ст. 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980р., ратифікованої Україною 11.01.2006р., в якій зазначено, що судовий і адміністративний орган не вправі видавати розпорядження про повернення дитини, якщо є дані про те, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, оскільки представником відповідача не наведено жодних доказів, які б свідчили, що малолітня ОСОБА_5 прижилася у своєму новому середовищі. Суду також не було зазначено фактичної адреси місця проживання ОСОБА_5, не забезпечено доступу органів служби у справах дітей для проведення обстеження умов її проживання, не надано жодного доказу, у чому б він не виражався, про адаптацію та укорінення дитини за новим місцем проживання та про забезпеченість її потреб у вихованні, навчанні, матеріальному забезпеченні тощо.

Крім того, ОСОБА_3 в порушення вимог закону позбавила батька дитини ОСОБА_1 права на його участь у вихованні дитини. Доказів того, що зазначене відбувається виключно в інтересах дитини, відповідач суду не надала. Разом з тим, дитина має право на спілкування з батьком на його участь у її вихованні, чого її позбавила матір за власним волевиявленням. Таким чином, ті обставини, що дитина фактично розлучена з батьком, що вона позбавлена уваги та турботи зі сторони батька свідчать про порушення її прав, які потребують судового захисту.

Враховуючи викладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неналежну оцінку доказів.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 січня 2016року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: