Справа № 522/3603/15-ц
Провадження № 2/522/328/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Чернявської Л.М.,

при секретарі Прусс О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним. 04 грудня 2015 року позивачка уточнила позовні вимоги, та просить визнати недійсним договір дарування квартири під № 5 у будинку № 9 по провулку Ляпунова у місті Одесі, укладений 26 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 728; повернути сторони у первісний стан, визнавши право власності на квартиру № 5, розташовану в будинку № 9 по провулку Ляпунова в місті Одесі за ОСОБА_2.

В обгрутування позовних вимог, позивачка зазначила, що укладаючи зазначений договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є інвалідом І групи, в силу похилого віку, вона ІНФОРМАЦІЯ_1, та за станом здоровя потребує сторонньої допомоги і догляду. У 2014 році відповідачка запропонувала їй свої послуги щодо забезпечення доглядом, харчуванням, утриманням її житла в належному стані. Посилаючись на те, що укладений договір дарування не відповідав її внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину, просила на підставі ст. ст. 203, 215, ч. 1 ст. 229 ЦК України визнати договір недійсними та визнати за нею право власності на вказану квартиру.

В судовому засіданні позивачка та ії представники надали пояснення, що відтворюють зміст позовної заяви. Позовні вимоги просять задовольнити повністю. ОСОБА_2 пояснила, що вона є одинока, тому з метою догляду за нею переоформила свою квартиру на родичку ОСОБА_3, котра спочатку допомагала їй, а потім відмовилась та повернула договір. Вона постійно проживає у своїй квартирі, так як іншого житла не має, вона не мала намір дарувати квартиру, а хотіла оформити договір з метою догляду за нею та матеріальної допомоги.

Відповідачка позов не визнала, надала суду письмові заперечення, зазначила, що договір дарування був укладений за волевиявленням позивачки, однак після відмови допомагати, вона повернула позивачці договір дарування, а та звернулась з позовом до суду.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 позов не визнав та пояснив, що при оформленні договору дарування розяснив позивачці наслідки укладання цього правочину, вона все усвідомлювала та надала згоду саме на укладання договору дарування. Звернувся до суду з заявою про закінчення розгляду справи за його відсутністю (а.с. 69).

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, інвалід першої групи, проживає в квартирі під № 5 в будинку № 9 по провулку Ляпунова в місті Одесі, з 1956 року, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів одеської області 30 липня 1998 року, зареєстровано та записано в реєстрову книгу за № 7-14350, право власності зареєстровано в Одеському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості 18 вересня 1998 року № 316, стор. 155 в книзі 256 пр, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого ОСОБА_1, державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори 25 квітня 2007 року за реєстровим № 7-1313, право власності зареєстровано в Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» виконкому Одеської міської ради 03 липня 2007 року відповідно до витягу № 15094376 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер запису 316 в книзі 620пр-11, зареєстровано електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 03 липня 2007 року. Державна реєстрація права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведена ОСОБА_4, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області 26 березня 2014 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 19571478 від 26 березня 2014 року, номер запису про право власності 5118949.

Як вбачається із матеріалів справи, 26 березня 2014 року між ОСОБА_2 (Дарувальник) і ОСОБА_3 (Обдарована) було укладено договір дарування, згідно з яким позивачка подарувала, а відповідачка отримав у дар 228/1000 часток квартири під № 5 в будинку № 9 по провулку Ляпунова в місті Одесі. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 728 (а.с.4-6).

Право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі спірного договору дарування.

Однак до теперішнього часу ОСОБА_2 проживає в спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, іншого житла не має, що також підтвердили учасники судового процесу в судовому засіданні.

Відповідно довідки до акта огляду МСЕК ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3, встановлена перша група інвалідності безстроково. Вона потребує постійного стороннього догляду (а.с.8).

Допитана в якості свідка ОСОБА_5, яка є працівником соцслужби Приморського району міста Одеси підтвердила, що в 2013 та 2015 роках допомагала позивачці, як працівник соцслужби, купувала продукти, сплачувала за комунальні послуги, їй відомо про намір позивачки укласти договір довічного утримання, оскільки вона потребувала сторонньої допомоги.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З розяснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсіонерка, є особою похилого віку, інвалід І групи та не мала на меті відчуження квартири, яка є її єдиним житлом в якому вона до теперішнього часу мешкає та не мала на меті дарування квартири на користь відповідачки, що свідчить про укладення договору під впливом помилки.

Позивачка помилялась стосовно обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо правової природи цього правочину, прав та обовязків сторін, оскільки вважала цей правочин договором довічного утримання.

Фактичної передачі спірної частини квартири не відбулось, ключі від квартири позивачка після укладення спірного договору обдарованій не передавала, продовжує проживати в квартирі та самостійно сплачувати за комунальні послуги.

При цьому суд бере до уваги, що відповідачка ОСОБА_3, пояснила суду, що є племінницею позивачки, яка спочатку хотіла заповісти квартиру її батькові, однак їй не сподобалося, як той за нею доглядає тому запропонувала оформити квартиру на неї. Після укладання договору дарування, вона допомагала ОСОБА_2, купувала для неї продукти харчування, проте позивачка забажала, щоб її мати, яка є медичним працівником продовжила її догляди, а після її відмови, звернулась з зазначеним позовом до суду. На теперішні час у неї з позивачкою склалися неприязні стосунки і вона не бажає утримувати позивачку та не мала такого наміру допомагати їй.

Отже, під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним. Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_2 не усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

Аналогічна правова позиція визначена в постанові ВСУ від 18 червня 2014 року по справі № 6-69цс14.

Таким чином, встановлений факт відсутності волевиявлення ОСОБА_2 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідачці квартири, яка є ії єдиним житлом, тому договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Відповідно ч.3 статті 88 ЦПК України суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір, оскільки позивачка, як інвалід першої групи звільнена від сплати судового збору при звернені з позовом до суду. Розмір судового збору встановлюється виходячи з оцінки спірної квартири зазначеної у договорі дарування 212931 гривня.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 229, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 88, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування 228/1000 частин квартири під № 5 у будинку № 9 по провулку Ляпунова у місті Одесі, укладений 26 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстровий № 728, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01.

Повернути сторони в первинний стан, шляхом скасування реєстрації права власності на зазначену квартиру за ОСОБА_3 та поновлення реєстрації права власності за ОСОБА_2 на 228/1000 частин квартири під № 5 у будинку № 9 по провулку Ляпунова у місті Одесі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмір 2 129 (дві тисячі сто двадцять девять) гривень 31 копійка.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через Приморський районний суд міста ОСОБА_5, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особи, що брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. М. Чернявська

29.04.2016