Справа № 202/8503/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.

при секретарі - Бєльченко Б.Ф.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом неповнолітньої ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, про вселення та визнання права на користування житлом,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в особі її законного представника ОСОБА_2 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якій просить суд ухвалити рішення про її вселення і визнання за нею права на проживання і користування житловим приміщенням квартирою № 11, в будинку № 12, по пр. Миру в м. Дніпропетровську.

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивачка посилається на наступні факти та обставини.

Відповідач ОСОБА_3 є її батьком, а відповідачка по справі ОСОБА_4 є її бабусею.

З самого народження вона постійно проживала разом із своїми батьками у кв. № 11, буд. № 12, по пр. Миру в м. Дніпропетровську, але її прізвище не було внесене до особового рахунку основного квартиронаймача вказаної квартири її бабусі ОСОБА_4

Зазначене житлове приміщення являє собою двокімнатну неприватизовану квартиру, в якій офіційно зареєстровані лише відповідачі її батько та бабуся.

В квартирі АДРЕСА_1, фактично проживали вона її батьки, бабуся ОСОБА_4 фактично проживає в своєму будинку в с. Оленівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, і лише значиться зареєстрованою в їхній квартирі.

03.11.2014 року шлюб між її батьками було розірвано.

З часу розірвання шлюбу між її батьками, її мати ОСОБА_2 перейшла проживати до своєї квартири за адресою: АДРЕСА_2, де й проживає на даний час. Ця трикімнатна квартира приватизована на трьох осіб: на її матір, на її бабусю ОСОБА_5, а також на її дядька ОСОБА_6

У вказаній квартирі значиться зареєстрованою лише її матір ОСОБА_2 та її бабуся ОСОБА_5

Після розірвання шлюбу між її батьками в 2014 році та вимушеного виїзду її матері до своєї квартири, вона залишилася проживати в квартирі батька та його матері, тобто її бабусі ОСОБА_4, однак поступово їй доводилося все важче доводити своє право на проживання в цій квартирі.

Через деякі непорозуміння вона інколи бувала в квартирі мами, але більшість часу проводила у квартирі де народилася, і де провела все своє життя.

З першого класу по даний час вона відвідує Комунальний заклад освіти «СЗШ № 135» у м. Дніпропетровську, і в документах цієї шкоди значиться її домашня адреса: АДРЕСА_3.

Згідно з довідкою Комунального закладу «ДЦПМСД № 9», вона з самого народження і по даний час спостерігається у лікарів за своїм офіційним і постійним місцем проживання, тобто за адресою: АДРЕСА_3.

В квартиру АДРЕСА_4, де вона мешкає, її батько ОСОБА_3 вселив свою нинішню дружину ОСОБА_7, і звісно, що морально-психологічна обстановка в квартирі стала менш нормальною для неї, тому відповідачі, разом з їхнім новим членом родини новою дружиною її батька, стали не дуже раді її проживанню у зазначеній квартирі.

Приблизно в середині літа 2015 року, коли в батька та його нової дружини народилася дитина, їй буквально заборонили проживати у спірній квартирі.

Відповідачі замінили замки як на вхідних дверях квартири, так і на дверях спільного коридору.

Ключів від нових дверей їй не надали і тому вона була змушена перейти проживати до своєї матері та бабусі ОСОБА_5 в кв. № 346, що розташована в цьому ж будинку № 12 по пр. Миру в м. Дніпропетровську.

Крім того її батько досі відмовляється повернути її особисті речі.

Вона та її матір ОСОБА_2 неодноразово зверталися до відповідачів з приводу надання їхньої згоди на її реєстрацію проживання у спірній квартирі, однак відповідачі відмовляли у цьому.

Не дивлячись на її обіцянки фактично проживати у мами, а лише хоча б значитися зареєстрованою в квартирі № 11, відповідачі не бажають цього, без конкретних причин відмовляють їй.

До цього часу вона ніде не зареєстрована.

З цього приводу вона офіційно зверталася до Індустріального відділу міграційної служби, однак їй 14.04.2015 року було письмово повідомлено, що для отримання права на реєстрацію свого проживання, їй необхідно звертатися до органів опіки та піклування, або до суду з приводу її реєстрації місця проживання за конкретною адресою.

Її мати також зверталася до дільничного інспектора міліції, однак той порекомендував їй звернутися з цього приводу до суду.

Вважає, що відповідачі незаконно відмовляють їй в праві на проживання у спірній квартирі та незаконно відмовляють їй у наданні згоди на реєстрацію місця проживання за адресою квартири батька та бабусі, бо згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла віку 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Ніяких обмежень в цьому у відносинах між нею та відповідачами немає.

Незважаючи на розірвання шлюбу між її батьками, вона вважає, що її інтереси як неповнолітньої особи через це не повинні страждати.

У відповідності до ч. 2 ст. 65 ЖК особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівні з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням (квартирою), якщо при вселенні між цими особами не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

В даному випадку ніякої іншої угоди між нею та наймачами відповідачами, не було і з дня свого народження вона проживає в спірній квартирі як член сім'ї, зокрема як донька відповідача ОСОБА_3 та як онука ОСОБА_4

Незважаючи на укладення шлюбу її батьком з іншою людиною, вона не перестала бути його донькою чи онукою для бабусі ОСОБА_4

Крім того, на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди всіх членів сім'ї не потрібно мати згідно з вимог ст. 65 ЖК.

Отже, вона вважає, що має право і на проживання, і на реєстрацію проживання, як неповнолітній член сім'ї наймачів даної квартири.

Свого житла вона не має, а відсутність реєстрації стане для неї у майбутньому утрудненням в отриманні паспорту громадянина України, а окрім того, за проживання без реєстрації передбачена адміністративна відповідальність.

Оскільки її батько та бабуся відмовляються у наданні їй згоди на її вселення, визнання права на користування житлом і реєстрацію місця проживання, вона змушена звернутися до суду з позовом.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, її законний представник ОСОБА_2 та представник адвокат ОСОБА_8 позовні вимоги підтримали та предявлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на викладені у позовній заяві обставини.

Відповідачі та їхній представник адвокат ОСОБА_9 проти задоволення позову заперечували та у позивних вимогах ОСОБА_1 просили відмовити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у письмових запереченнях обставини.

Головне управління Держаної міграційної служби України в Дніпропетровській області та Управління-служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради повідомлялися належним чином про місце та час судового розгляду, але їхні представники до суду не з'явилися, заперечень проти позовних вимог надано на адресу суду не було.

Від керівника служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради до суду було надано заяву про можливість розгляду й вирішення справи за відсутності представника служби, просила вирішити справу в інтересах дитини.

Від керівника Індустріального районного відділу в місті Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області до суду було надано заяву про можливість розгляду й вирішення справи за відсутності представника міграційної служби.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, її законного представника та представника адвоката ОСОБА_8, відповідачів та їхнього представника адвоката ОСОБА_9, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 вересня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження І-КИ № 113479.

Позивачка ОСОБА_1 народилася 04 січня 2001 року в м. Дніпропетровську. Згідно із свідоцтвом про її народження І-КИ № 122813, батьками позиваки є ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Статтею 61 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Спірна квартира АДРЕСА_5 є неприватизованою квартирою у якій зареєстровані відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3. ОСОБА_4 є основним квартиронаймачем, а її син значиться зареєстрованим у квартирі як член сім'ї основного квартиронаймача. Будь-які інші особи у спірній квартирі не зареєстровані.

Як було встановлено у судовому засіданні, у спірній квартирі також фактично мешкає ОСОБА_7, яка є дружиною ОСОБА_3, та їхня новонароджена малолітня дитина.

Квартира у якій мешкає неповнолітня позивачка та її мати ОСОБА_2 належить останній, а також її матері ОСОБА_5 на праві спільної власності, що вбачається із наданого до суду свідоцтва про право власності на житло.

Згідно з актом від 17.12.2015 року складеного власниками квартири АДРЕСА_6, а також сусідами ОСОБА_10 та ОСОБА_11, ОСОБА_1, що є рідною онукою ОСОБА_5 ніколи не проживала у квартирі № 346 до середини літа 2015 року, а проживала у квартирі свого батька ОСОБА_3, а саме у кв. № 11 цього ж будинку.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03.11.2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 16 вересня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Індустріальної районної ради м. Дніпропетровська (актовий запис № 584) було розірвано.

Під час розгляду зазначеної цивільної справи № 202/8756/14-ц про розірвання шлюбу між батьками позивачки, було встановлено, що подружні стосунки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припинили з причини відсутності взаєморозуміння, різні характери та погляди на життя, ведення спільного господарства, численні конфлікти та непорозуміння.

Суд встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживають окремо один від одного, а їхня спільна дитина (позивачка ОСОБА_1С.) проживає разом із матір'ю ОСОБА_2 Також судом було встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було досягнуто згоду, що після розірвання шлюбу дитина (ОСОБА_1С.) й надалі залишатиметься проживати з матір'ю ОСОБА_2

Як вбачається із матеріалів вищевказаної цивільної справи № 202/8756/14-ц, ОСОБА_2 на час звернення до суду із позовом до ОСОБА_3 вже проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач ОСОБА_3 мешкав у тому ж самому будинку, що й ОСОБА_2, але у іншій квартирі № 11.

У позові ОСОБА_2 навіть вказала, що на час звернення до суду із вимогою про розірвання шлюбу між нею та ОСОБА_3, вони вже не вели спільного господарства та припинили сумісне проживання, і взагалі упродовж майже двох років вони проживають окремо.

У позові ОСОБА_2 також зазначає, що після розірвання шлюбу їхня із відповідачем ОСОБА_3 спільна дитина буде проживати із нею.

Згідно із заявою ОСОБА_3 від 03.11.2014 року поданою до суду особисто через канцелярію, він підтримав позовні вимоги ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, та жодних заперечень не висловив.

Вказане рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська не оскаржувалося та набрало законної сили 13.11.2014 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 104, ст. 105, ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 вказала, що із позивакою та її мамою відносин немає. Її онука ОСОБА_1 у спірній квартирі мешкала з народження до 2012 року, до того моменту поки ОСОБА_2 разом із ОСОБА_12 самостійно не виїхали із спірної квартири. Вона вважає, що не повинна надавати згоду на реєстрацію місця проживання позиваки ОСОБА_1 у квартирі № 11, основаним квартиронаймачем якої є саме вона. Її онука ОСОБА_1 мешкає разом зі своєю мамою. У квартирі № 11 ОСОБА_1 не мешкає з 2012 року. Її ніхто не вигонив із квартири. Коли у звязку із припинення сімейних відносин із її сином ОСОБА_3, із квартири виїхала ОСОБА_2, тоді й виїхала онука ОСОБА_1 із своєю мамою разом. У квартирі ніяких речей ОСОБА_1 немає. У 2014 році вони змінили замок, оскільки той зламався. Ключі ані позивачці, ані її матері не надавали, оскільки на той час вони вже не спілкувалися, а відносини були поганими. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ключів від квартири у них не просили. Син створив нову сім'ю, у них із новою дружиною народилася дитина.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 вказав, що із ОСОБА_2 вони фактично припинили подружні відносини у середині 2012 року та з того часу не проживають разом. Шлюб юридично розірвали півтори роки тому. У 2012 році ОСОБА_2 разом із донькою ОСОБА_1 виїхали із спірної квартири. При цьому, він доньку не просив іти з квартири, вона самостійно прийняла таке рішення. У квартирі немає речей його доньки. Він створив нову сім'ю, де у нього народилася дитина. Із дружиною та дитиною він мешкає за адресою спірної квартири. Замки він поміняв десь рік назад, оскільки ті були вже старі та погано працювали. З донькою вони майже не спілкуються і майже не бачаться. До листопада 2014 року ОСОБА_1 ще інколи навідувала його, а потім взагалі перестала.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 вказала, що з вересня 2014 року вона мешкає разом із чоловіком у спірній квартирі. Коли вона прийшла до квартири то побачила, що ніяких речей там не було. Чоловік їй сказав, що з бувшою дружиною вони не живуть два роки. Вони почали жити разом у спірній квартирі. Проблеми у відносинах із позивачкою та її матір'ю почалися після того, як у них з чоловіком народилася дитина.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_13 вказав, що сім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розпалася три роки назад. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покинули квартиру № 11, у якій залишився житини лише ОСОБА_3 та до нього приїздила із села його мати. Він бать ОСОБА_3 кожного дня, а його матір бачить 3-4 рази на тиждень, оскільки купляє у неї молоко. ОСОБА_2 разом із дитиною ОСОБА_1 ще до розірвання шлюбу із ОСОБА_3 залишили спірну квартиру та їх звідти ніхто не вигонив. Ще рік після цього ОСОБА_2 чекав налагодження стосунків, але ці очікування не призвели до гарних результатів. Речей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у спірній квартирі не було та йому це добре відомо, бо він допомагав ОСОБА_3 розбирати меблі у квартирі. ОСОБА_1 він не бачив у цій квартирі давно, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у квартирі не мешкають десь 2-3 роки. Йому відомо, що ОСОБА_1 живе разом із своєю мамою ОСОБА_2 У 2013 році вони родинами разом відпочивали на морі, після цього стосунки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 погіршилися та вони восени 2013 року вони припинили подружні відносини і сумісне проживання.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 вказав, що приблизно три роки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мешкають однією сім'єю. ОСОБА_1 після припинення подружніх стосунків між батьками, не мешкала із батьком ОСОБА_3 За останні два роки він не бачив ОСОБА_1 у квартирі батька взагалі, також як і не бачив її особистих речей.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_1 є її ученицею. В 2014 році, у жовтні місяці, вона приїздила додому до ОСОБА_1 за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, 12/11, яка розташована на 3 поверсі. З 2011 року вона займається із позивачкою уроками вокалу та синтезатору. Коли вона відвідувала ОСОБА_1, у квартирі мешкали батьком, мати та ОСОБА_1. Їй відомо, що зараз ОСОБА_1 живе у бабусі десь з 2015 року. Юлія їй казала, що матір та батько розвелися та казала їй, що у батька з'явилася нова сім'я.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні вказала, що з 1988 року знає сторін, оскільки вони жили у одному під'їзді. Вважає, що у них була хороша родина. У серпні 2015 року вона дізналася, що ОСОБА_1 у квартирі не прописана. ОСОБА_17 їй сказала, що батько та його нова дружина не дають їй можливості спілкуватися із братом, а у квартиру не може зайти, бо батько вставив замки. З серпня 2015 року ОСОБА_17 не мешкає у квартирі № 11. У липні 2015 року вона ще її бачила у квартирі. Зі слів ОСОБА_1 їй стало відомо, що нова дружина її батька не хоче бачити ОСОБА_1 у квартирі.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердила, що з літа 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_18 мешкають у квартирі бабусі. Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що її батько одружився та через це почали виникати непорозуміння. Десь рік назад ОСОБА_3 змінив замки у квартирі та не віддав особисті речі доньці.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 зазначила, що з літа 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 постійно проживають у квартирі бабусі. ОСОБА_1 дуже страждає через конфлікти з батьками. Від ОСОБА_1 вона почула про конфлікт між нею та новою дружиною її батька. Їй відомо, що до літа 2015 року ОСОБА_1 постійно мешкала у квартирі батька. Вона бачила,як ОСОБА_1 ходила у квартиру батька. З літа 2015 року ОСОБА_1 мешкає у бабусі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_19 зазначив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвали шлюб ще два роки тому і в даний час між ними іде спір з приводу місця реєстрації дитини ОСОБА_1. Після розірвання шлюбу батьків, ОСОБА_1 залишилася проживати разом із своєю мамою ОСОБА_2 За останні два роки він ОСОБА_1 у квартирі, де мешкає її батько ОСОБА_3 не бачив. У квартирі також відсутні речі ОСОБА_1.

Як вбачається із наданих до суду письмових доказів, ОСОБА_1 відвідує за заклад освіти за місцем проживання, заклад охорони здоров'я та спортивно-туристичний клуб, приймає участь у конкурсах творчих колективів навчальних закладів Індустріального району міста Дніпропетровська, є активним учасником фестивалів. 30 травня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були нагороджені подякою за активну участь у вихованні доньки та допомогу школі.

Відповідно до стаття 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Статтею 6 Сімейного кодексу України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Сімейного кодексу України кожна особа має право на проживання в сім'ї.

Статтею 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 50 Житлового кодексу Української РСР передбачені вимоги, що ставляться до жилих приміщень. Зокрема, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Не допускається також заселення квартири, збудованої для однієї сім'ї, двома і більше сім'ями.

Статтею 64 Житлового кодексу Української РСР визначено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Статтею 65 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Досліджені докази та аналіз встановлених під час розгляду справи обставин дає суду підстави зробити висновки про те, що неповнолітня позивачка ОСОБА_1 була вселена до спірної неприватизованої квартири АДРЕСА_7 зі згоди наймача цього житлового приміщення, як член сім'ї.

Статтею 64 ЖК визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_1 з народження постійно проживала у спірній квартирі як член сім'ї наймача, але після розірвання шлюбу між її батьками, разом із матір'ю вибула із квартири на постійне місце проживання до нового житла за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Миру, 12/346, у звязку з чим втратила право користування спірним жилим приміщенням з дня такого вибуття.

При цьому, як вбачається із досліджених в судовому засіданні матеріалів цивільної справи № 202/8756/14-ц, зокрема із рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року, станом на 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже не проживали разом, не вели спільного господарства та поміж ними було визначено, що після розірвання їхнього шлюбу спільна дитина ОСОБА_1 проживатиме із матір'ю ОСОБА_2

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Станом на 22 серпня 2014 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, вже виповнилося повних 13 років, та питання щодо визначення її місця проживання після розірвання шлюбу було вирішено за спільною згодою її батьків та самої ОСОБА_1 у позасудовому порядку згідно вимог ст. 160 Сімейного кодексу України, про що між сторонами спору не виникало і у подальшому, аж до листопада 2015 року.

Доказів того, що ОСОБА_1 було неправомірно позбавлено житлового приміщення відповідачами та/або іншими особами, в судовому засіданні надано не було.

Отже, враховуючи, що позивачка не є членом сім'ї наймача спірної квартири оскільки постійно не проживає разом з наймачем і не веде з нею спільне господарство, у звязку з розірванням шлюбу батьків вибула на постійне місце проживання до іншого житлового приміщення, співвласником якого є її матір ОСОБА_2 та бабуся ОСОБА_20, вселення позивачки у спірну квартиру не є можливим з підстав, передбачених статтею 50 Житлового кодексу Української РСР, тому за встановлених в судовому засіданні обставин у задоволенні позу слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 10-11, 59-60, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук