АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Ярошенко С.В.
№22-ц/796/6415/2016 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Насобіна Ганна Олександрівна про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив визнати недійсним правочин укладений між ОСОБА_7, яка діяла від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 20.04.2015р. № 467 визначеного як, договір дарування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 пл. 0,1000 га. у зв'язку з його фіктивністю та ухиленням ОСОБА_4 від виконання своїх цивільно-правових обов'язків.

В мотивування вимог посилався на те, що між ним та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», який останнім не виконується. Вказує на те, що ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22.05.15 року накладено арешт на майно ОСОБА_4, зокрема на спірну земельну ділянку, проте на момент її винесення така вибула з володіння ОСОБА_4, що унеможливлює її виконання. Вважає договір є фіктивним, оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебуваючи у змові та маючи спільний умисел уклали даний договір з єдиною метою приховати нерухоме майно ОСОБА_4 за для уникнення та ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх обов'язків щодо сплати ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 8 000 000 грн. за придбані 40% частки у відповідності до договору купівлі продажу частки у статутному фонді ТОВ «Торговий дім «Камілла».

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.03.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2подав апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції стверджуючи, що думка позивача про фіктивність даного правочину є лише припущенням не врахував, що як видно з дати договору, він був укладений зразу ж після спливу 60 денного терміну з дня укладання договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про купівлю частки у статутному фонді, тобто після спливу добровільного виконання ОСОБА_4 свого зобов'язання по сплаті ОСОБА_1 коштів у сумі 8 000 000 грн за 40 % частки у статутному фонді.

Крім того, судом в порушення ст.ст.10, 57, 58, 59, 179, 212, 214 ЦПК України не досліджено апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу про забезпечення позову по справі №370/1226/15, яку було додано до позову та не враховано, що з апеляційної скарги апелянта вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично перебувають у змові зі спільною метою умисно приховати майно ОСОБА_4 для погіршення матеріального становища його як боржника, що спричинить зменшення розміру його активів та дасть можливість ухилитися від цивільно-правової відповідальності перед кредиторами та не виконання цивільно-правових обов'язків у відповідності до договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014 року.

Вважає, що для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям всіх сторін правочину. Суд відмовляючи у задоволенні позову не взяв до уваги, що в даному випадку не може діяти принцип «про людське око», оскільки жодна зі сторін правочину не мала на меті досягти правового результату. Отже умисел ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо приховання майна шляхом укладення фіктивного правочину підтверджується тим, що особа яке не є учасником правовідносин у справі (ОСОБА_3.) №370/1226/15-ц ставила питання про обґрунтування необхідності застосування виду забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, про наведення мотивів, за якими інші види забезпечення позову неможливо застосувати у цивільній справі, яка взагалі не стосується ОСОБА_3, стверджувати, що у суду взагалі не було підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_4

Судом не надано оцінки, що ОСОБА_3 мала намір в судовому порядку скасувати заходи забезпечення позову, що були накладені на майно ОСОБА_4 з метою надалі продовжувати приховування майна від кредиторів, а отже волевиявлення учасників правочину щодо дарування земельної ділянки не може відповідати їх дійсній волі, відтак має місце лише імітація правочину.

Судом було порушено ст. 129 Конституції, оскільки розгляд справи було проведено без участі третьої особи ФОП ОСОБА_5 без з'ясування причини неявки, тим самим було порушено процесуальні права третьої особи на участь у справі.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 -апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представники відповідачів проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін.

Треті особи: суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа підприємець ОСОБА_5 та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу НасобінаГ.О. в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 17.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла», який зареєстрований під номером 1491.

Згідно з п.1 договору, ОСОБА_1, передав належну йому частку у статутному капіталі Товариства у розмірі 40%, а відповідач прийняв вищевказану частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах викладених у Договорі.

Свідоцтвом ТОВ «Торговий дім «Камілла» від 17.12.2014 року підтверджується, що частка учасника ОСОБА_1 сформована у повному обсязі та дорівнює 40%, що становить 8 000 000 грн.

Позивач зазначив, що зі свого боку виконав покладені на нього договором зобов'язання в частині продажу та передачі відповідачу належну йому частку у статутному капіталі, в порядку та на умовах передбачених цим Договором.

Але, відповідач, на думку ОСОБА_1, не виконав належним чином свої зобов'язання, які передбачені п.п.1, 6 договору та не сплатив вказаної вище суми коштів та подав на державну реєстрацію зміни до установчих документів щодо складу учасників товариства, внаслідок чого на момент звернення з цим позовом виникла заборгованість в розмірі 8 000 000 грн.

14.01.2015 року реєстраційною дією № 2019860 ОСОБА_8 здійснив переведення на себе частки статутного капіталу ТОВ «Торговий дім Камілла» у розмірі 40 %, але грошові кошти ОСОБА_1 у сумі 8 000 000 грн, які він зобов'язувався сплатити протягом 2-х місяців за договором купівлі-продажу частки не сплатив.

ОСОБА_1 заявою вимогою (повідомленням) від 05.05.2015р. сповістив ОСОБА_4 про невиконання зобов'язань в частині перерахування коштів за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла».

05.05.2015 року між ОСОБА_1 та СПД - ФОП ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17 грудня 2014 року та про зміну первісного кредитора на нового.

Повідомленням від 06.05.2015 року ОСОБА_1 було сповіщено ОСОБА_4 про укладений договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Торговий дім «Камілла» №1491 від 17.12.2014 року та про зміну первісного кредитора на нового. Також було проінформовано, що ОСОБА_1 було надано майнову поруку за виконання боржником грошового зобов'язання визначеного в п.6 ч.2 Основного договору в розмірі 20 000 грн.

20.04.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої по вул. Радистів, 85 у Деснянському районі м. Києва, відповідно якого ОСОБА_4 передав безоплатно ОСОБА_3, а остання прийняла в дарунок належну ОСОБА_4 вказану земельну ділянку.

Даний договір дарування укладений у письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. У відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22.05.2015 року №370/1226/15 відкрито провадження за позовом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи підприємця ОСОБА_5 до гр.. Республіка Білорусь ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_1 про стягнення (повернення) грошових коштів.

Ухвалою Макарівського районного суду Київської області від 22.05.2015 року №370/1226/15, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31.08.2015р. № 370/1226/15-ц, накладено арешт за майно ОСОБА_4 в межах позовних вимог.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 вказував на те, що договір дарування є фіктивним, таким що укладений з порушенням публічного порядку, без наміру створити відповідні юридичні наслідки та з метою приховання майна ОСОБА_4 від можливого рішення суду.

Так, відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдаровуваного не отримує. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом даного договору, та виникнення права власності на нього у обдаровуваної особи. Тобто правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди в момент його укладання.

Статтею 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1, ч.4 ст.722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину. У діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину ‒спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

В постанові від 21.01.2015 року за №6-197цс14 прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України зробив висновок, щодо застосування ст.234 ЦК України та зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_9 своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України не довів, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст.10, 60 ЦПК України).

Зі змісту оспорюваного договору дарування земельної ділянки від 20.04.2015 року вбачається, що сторони в присутності нотаріуса стверджують одна одній, що вони однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені на волевиявлення кожного з них є вільним і відповідає внутрішній волі, договір укладається між ними без будь якого застосування фізичного чи психічного тиску, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує в собі інший правочин та укладається на вигідних для сторін умовах, які не є результатом впливу помилки, обману, насильства або інших тяжких обставин; вони не обмежені в праві укладати правочини: вони не визнані в установленому порядку недієздатними;вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; вони володіють українською мовою, що дає їм змогу правильно зрозуміти зміст цього договору: договір Сторонами прочитаний, зрозумілий і ними же схвалений.

Згідно листа приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Насобіної Г.О. від 22.02.2016 року за вих. №46/01-16 надісланого на адресу суду вбачається, що виконуючи свої обов'язки, згідно вимог чинного законодавства нею було роз'яснено ОСОБА_7 та ОСОБА_3 правові наслідки посвідчення договору дарування земельної ділянки та наданий для ознайомлення сторонам примірник договору дарування. А також було ретельно перевірено перелік документів, необхідних для посвідчення правочину та перевірено відсутність будь-яких обмежень, передбачених чинним законодавством. Після досягнення сторонами домовленості по всім суттєвим умовам, подання повного переліку документів для зазначеної нотаріальної дії та підписання договору обома сторонами, керуючись Цивільним кодексом України,Законом України «Про нотаріат» та Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нею був посвідчений договір дарування земельної ділянки (а.с.71-зв).

Таким чином, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір дарування земельної ділянки укладений при повному усвідомленні сторонами значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення та такий договір був направлений на реальне настання наслідків його укладення. Також при укладенні договору дарування були дотримані загальні вимоги для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України, тому такий правочин не може бути визнаний фіктивним.

Крім того, факт прийняття дарунку (юридичні наслідки) підтверджується реєстрацією договору дарування у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Звернення позивача з позовом до суду не може слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи той факт, що між сторонами даного спору виникли відносини, в яких не міститься застереження щодо обмеження прав відповідача під час їх дії у реалізації своїх прав як власника майна, в тому числі на відчуження наявного нерухомого майна. Крім того, звернення до суду мало місце після укладення оспорюваного договору.

Доводи апелянта про те, що укладення договору дарування квартири вчинено без наміру створення правових наслідків, також не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку, що підтверджується договором, згідно якого право власності на відчужувану земельну ділянку у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованим примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, обдарована дар прийняла. Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 02 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді