АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Слободянюк С.В.

при секретарі Голубович С.В., Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності - ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в розмірі втраченого заробітку в сумі 42 630,00 грн., витрат на лікування в розмірі 22 913, 36 грн., моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. В ході судового розгляду за клопотанням представника позивача в якості співвідповідача до участі у справі був залучений ОСОБА_3 як фізична особа-підприємець.

Позов мотивовано тим, що 11.03.2014 року близько 15 год. 10 хв. В с. Гурівщина Київської області на території СТО, що належить ФОП ОСОБА_3, з позивачем стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу. В результаті вильоту штопорних кілець, їх уламки пробили обидві кістки лівої ноги позивача.

Звертаючись до суду, позивач посилався також на те, що зазначений нещасний випадок, що стався з ним 11.03.2014 року на території СТО, яке належить ФОП ОСОБА_3, відбувся внаслідок недотримання правил безпеки на території підприємства, оскільки ремонтні роботи проводилися в місці, яке не було позначено знаками попередження і не були віддалені від інших місць.

Унікальний номер справи: 752/997/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/549/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колдіна О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Відповідно до довідки акту огляду МСЕК йому надана 2 група інвалідності внаслідок порушення функцій опори і руху і таке порушення має невідворотний характер, що підтверджується висновком Київської міської клінічної лікарні № 12. Позивач посилається на те, що травма була ним отримана внаслідок недотримання вимог Правил охорони праці та автомобільному транспорті, а саме порушення технічки безпеки і обладнання приміщень для технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів на території СТО, що належить ФОП ОСОБА_3 На підставі положень ст.ст.1195, 1197 ЦК України позивач просив стягнути солідарно з відповідачів розмір втраченого ним заробітку в зв'язку з отриманим каліцтвом, витрати на проведення лікування та моральну шкоду 100000 гривень.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, суб'єкта підприємницької діяльності -ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а також вирішити питання щодо огляду в судовому засіданні відеозапису отриманих позивачем тілесних ушкоджень.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що при ухваленні рішення, судом не встановлено усі обставини, що мають значення для справи, зокрема те, що позивач не заявляв позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої нещасним випадком. Позовні вимоги мотивовано саме ч. 1 ст. 1187 ЦК України, тобто діяльністю, пов'язаною з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, які є джерелом підвищеної небезпеки.

Посилається, що з відеозапису, долученого до матеріалів справи, видно, що жодних обмежувальних або попереджувальних знаків на території СТО не було, крім того, всупереч законодавству про охорону праці, накачування колеса не проводилося в запобіжній кліті або з використанням інших запобіжних пристроїв, які перешкоджають вильоту кілець та травмуванню працюючих при розриві шин.

Вказує, що отримавши другу групу інвалідності, позивач фактично залишився калікою на все життя, подальша можливість працювати є сумнівною, тому позов підлягає безумовному задоволенню.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, 11.03.2014 року близько 15 год.10 хв. на території Автосервісного комплексу «32 км.» в АДРЕСА_1, що належить ФОП ОСОБА_3, з ОСОБА_1 стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу «КАМАЗ» під час його накачування. Внаслідок розриву і в результаті вильоту штопорних кілець, їх уламки пробили обидві кістки лівої ноги позивача.

11.03.2014 року ОСОБА_1 був госпіталізований в Київський міський центр малоінвазивної травматології та ортопедії з діагнозом «перелом обох кісток лівої гомілки в в/в зі зміщенням уламків».

Внаслідок отриманої травми ОСОБА_1 був прооперований двічі: 21.03.2014 року та 04.08.2014 року.

Відповідно до довідки ОСОБА_6 огляду МСЕК ОСОБА_1 з 03.11.2014 року була надана друга група інвалідності внаслідок ураження опорно-рухового апарату з необхідністю повторного огляду 05.11.2015 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що 11.03.2014 року на територію станції технічного обслуговування, що знаходиться в АДРЕСА_1, під'їхав автомобіль НОМЕР_1, який належить ФОП ОСОБА_6 Водій вказаного транспортного засобу звернувся до працівників СТО з проханням накачати праве заднє колесо і повідомив, що колесо він збирав самостійно.

Коли працівник СТО розпочав проведення робіт з накачування колеса, на територію СТО під'їхав автомобіль НОМЕР_2, пасажиром якого був ОСОБА_1 Останній без дозволу працівників СТО та у їх відсутність попрямував до робочої зони, де відбувалося наказування колеса автомобілю «КАМАЗ». Саме в період перебування ОСОБА_1 в робочій зоні, від колеса даного автомобіля відірвалося штопорне кільце, яким і був травмований позивач.

Зазначена обставина перебування ОСОБА_1 в робочій зоні підтверджується відеозаписом з камер спостереження, який був оглянутий судом, письмовими поясненнями водія автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_7 та письмовими поясненнями працівника СТО ОСОБА_8, який здійснював накачування колеса.

Як зазначає суд першої інстанції, в ході розгляду справи позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження його посилань про те, що на території СТО не було дотримано правил з техніки безпеки. Як вбачається з наданих відповідачем ОСОБА_3 та фотографій території СТО, всі робочі зони, де проводяться роботи з технічного обслуговування автомобіля, позначені відповідними обмежувальними знаками та містять попереджувальні знаки щодо заборони перебування в межах робочої зони сторонніх осіб.

Також судом першої інстанції було встановлено, що на підприємстві Автосервісний комплекс «32 км.» діє інструкція з охорони праці під час виконання шиномонтажних робіт, затверджена директором СТО. Даною інструкціє регламентовано порядок проведення робіт на СТО і всі працівники підприємства проходять відповідний інструктаж, що підтверджується журналом реєстрації інструктажів з питань охорони праці.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що нещасний випадок стався з ОСОБА_1 внаслідок його грубих необережних дій та нехтування вимог попереджувальних знаків під час знаходження на території СТО.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 1187 ЦК України встановлює, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- та вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Відповідно до переліку робіт з підвищеною небезпекою, затвердженого Держнаглядохоронпраці України, монтажні роботи з колесами транспортних засобів на території СТО, а саме: монтаж, демонтаж і накачування автотранспортних засобів є роботами з підвищеною небезпекою.

У Постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року у справі №6-108цс13 зазначається, що ст. 1187 та 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договору підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Таким чином, положення ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1166, 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Окрім того, згідно з п. 13.6.10 Наказу державного комітету України по нагляду за охороною праці № 5 від 13.01.1997 року «правила охорони праці на автомобільному транспорті», накачування та підкачування знятих з транспортних засобів шин в умовах підприємства повинні виконуватися монтажником шин тільки в запобіжних клітках (пристроях) або з використанням інших запобіжних пристроїв, що перешкоджають вильоту кілець та травмуванню працюючих при розриві шин.

Разом з тим, з відеозапису вбачається, що шину при її підкачуванні не помістили у відповідну клітку, не використали інші запобіжні засоби, в числі і спеціальну вилку, що використовується при накачуванні шини в дорожніх умовах (п.13.6.11 вищевказаного наказу).

Суд також критично ставиться до висновків суду першої інстанції про наявність попереджувальних знаків щодо заборони перебування в межах робочої зони сторонніх осіб на території СТО, до яких він надійшов оглянувши фотографії СТО, наданих відповідачем ОСОБА_3, оскільки на даних фотографіях не вказана дата, коли вони були виготовлені, а відтак, даний доказ не може вважатися належним та допустимим в розумінні ЦПК України.

Як зазначає у рішенні суд першої інстанції, з боку ФОП ОСОБА_3 суду не надано доказів на підтвердження непереборної сили або ж умислу потерпілого при завданні шкоди ОСОБА_1, а тому саме ОСОБА_3 як фізична особа-підприємець, повинен нести відповідальність за завдану шкоду. З даним висновком суд апеляційної інстанції погоджується а відтак, особою, відповідальною за завдання шкоди ОСОБА_1 є ОСОБА_3, який є власником Автосервісного комплексу «32 км.»

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем та його представником було надано до суду належні докази витрат на лікування (копії фіскальних чеків, товарних чеків, квитанцій). Окрім того, в матеріалах справи знаходяться копії медичних карток ОСОБА_1, в яких зазначено, які саме лікарські засоби виписувалися позивачу та які хірургічні втручання проводилися, а відтак, вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на лікування у розмірі 22 913, 36 грн. підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 втраченого ним заробітку у розмірі 42 630,00 грн. виходячи з наступного.

Позивач просив стягнути з відповідача втрачений ним заробіток за період з 11.03.2014 по 26.09.2014 року, виходячи з того, що відповідно до довідки ТОВ «Досвід 2002» №248 від 18.12.2014 року, розмір окладу позивача становить 2500 грн., що є меншим за п'ятикратний розмір мінімальної заробітної плати (6090 грн.), а відтак при визначення розміру втраченого заробітку позивач виходить з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати при визначенні середньомісячного заробітку.

Однак, вказана довідка не є належним доказом для підтвердження позовних вимог про стягнення втраченого заробітку, оскільки в ній надані відомості лише про розмір посадового окладу позивача при призначенні його на посаду водія, однак вона в порушення вимог ст. 1197 ЦК України не містить відомостей про доходи відповідача, включаючи всі види оплати праці за трудовим договором за місцем роботи, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку за останні 12 або 3 календарні місяці роботи.

А відтак, за наявною в матеріалах справи довідкою суд позбавлений можливості визначити дійсний розмір втраченого позивачем заробітку, оскільки не врахування інформації про повний розмір доходу позивача за останні 12 або 3 місяці роботи при визначенні втраченого заробітку може призвести до порушення прав сторін у даному спорі.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь втраченого заробітку.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних чи душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого чи позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При визначенні розміру відшкодування суд враховує, що внаслідок отриманих травм позивач зазнав тілесних ушкоджень, переніс фізичний біль та страждання, які носять тривалий характер.

Враховуючи положення ч.2 ст. 1193 ЦК України, відповідно до якої якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суду приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог апеляційної скарги та скасування рішення Голосіївського районного суду м. Києва в частині відмови у відшкодуванні витрат на лікування та моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України Апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу і скасовує рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 309, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на лікування та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на лікування у розмірі 22 913, 36 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

В решті рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: