АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 761/5350/16-ц Головуючий у 1 - й інстанції: Піхур О.В.
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Соколової В.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року скасувати та увалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному дослідженні наданих позивачем доказів. Вважає, що, за відсутності в Законі України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» прямої заборони на подання позову про стягнення коштів з банку, відмова в задоволенні таких позовних вимог є порушенням права особи на судовий захист, яке закріплене в Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Посилалася на те, що навіть у разі задоволення позову про стягнення суми вкладу з банку, виконання такого рішення буде відбуватися у відповідності до встановленого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку, тобто, не буде допущено порушення черговості виплат. Суд не взяв до уваги практику Верховного Суду України щодо того, що введення мораторію не є перешкодою для задоволення майнових вимог кредиторів, а також не врахував висновки, викладені в постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2016 року у справі № 6-33673цс15. Судом не було в повній мірі досліджено та з'ясовано всі обставини, на які посилався позивач в обґрунтування свого позову, зокрема, щодо неправомірності тривалого невиконання банком свого зобов'язання по виплаті суми вкладу в розмірі 700 000,00 грн., що є підставою для стягнення процентів, пені та застосування ст. 625 ЦК України для нарахування індексу інфляції і 3% річних.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Хрещатик» ОрендівськийВолодимир Іванович проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 лютого 2013 року між ОСОБА_3 та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Хрещатик» було укладено договір № 182/2013-222 банківського вкладу «Оберіг» в національній валюті із щомісячною сплатою процентів (12 місяців).

Згідно умов договору, банк приймає грошові кошти вкладника на вкладний (депозитний) рахунок, який відкривається банком на його ім`я, в сумі 700000,00 грн. на термін з 08.02.2013 року по 07.02.2014 року.

Термін вкладу відраховується з дня зарахування коштів на вкладний рахунок. Банк повертає вкладнику суму вкладу та сплачує проценти на умовах та в порядку, встановлених цим договором.

Пунктом 1.2 договору передбачено, що процентна ставка на вклад встановлюється в розмірі 19,75% річних.

Відповідно до п. 2.1.3 договору, банк зобов`язується нараховувати та виплачувати проценти відповідно до розділу 3 договору.

Згідно п. 3.1 договору, нарахування процентів по вкладу здійснюється щомісячно на фактичний залишок коштів на вкладному рахунку, починаючи з наступного дня після надходження грошових коштів на вкладний рахунок і закінчується в день, який передує поверненню грошових коштів вкладнику або списанню з вкладного рахунку вкладника з інших підстав.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що в останній день терміну розміщення вкладу, нараховані проценти за дні поточного місяця повертаються вкладнику шляхом перерахування на картковий рахунок вкладника, відкритий до цього договору та сума вкладу повертається готівкою через касу банку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, у зв'язку невиконанням Публічним акціонерним товариством своїх зобов'язань щодо повернення депозитного вкладу, було задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про стягнення заборгованості за договором та стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 700 000,00 грн..

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 27 травня 2015 року.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних від 05 квітня 2016 року № 463 в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик» з 05 квітня 2016 року запроваджено тимчасову адміністрацію та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку Костенку Ігорю Івановичу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» грошових коштів, ОСОБА_3 посилався на те, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2014 року про стягнення з банку на його користь 700 000,00 грн. було виконано лише 14 січня 2016 року, а тому за період прострочення виконання зобов'язання підлягають нарахуванню та стягненню з відповідача проценти на банківський вклад, інфляційні втрати, 3% річних та пеня.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату розгляду справи в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик» введено тимчасову адміністрацію, а тому задоволення вимог кредиторів банку відбувається виключно в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», що унеможливлює стягнення коштів з відповідача за рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 12 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» процентів за користування депозитним вкладом, інфляційних втрат, 3% річних та пені за період з 08 лютого 2014 року по 14 січня 2016 року, посилаючись на прострочення відповідачем виконання своїх зобов'язань по поверненню вкладу в розмірі 700 000,00 грн..

З 05 квітня 2016 року в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик» було запроваджено тимчасову адміністрацію та делеговано повноваження тимчасового адміністратора банку Костенку Ігорю Івановичу.

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Тобто, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює дані правовідносини.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Оскільки в ході судового розгляду достовірно встановлено, що на час розгляду справи в Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Хрещатик» введена тимчасова адміністрація, суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин положення спеціального закону, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасовоїадміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 даного Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, передбачено, що введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Так як позовні вимоги ОСОБА_9 є вимогами про примусове стягнення коштів з відповідача Публічного акціонерного товариства Комерційний банк « Хрещатик»», а відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» в період тимчасової адміністрації примусове стягнення коштів з банку не допускається, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що застосування до спірних правовідносин положень Закону України ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмежує право позивача на судовий захист та порушує норми Конституції України і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують з наступних підстав.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Як вбачається зі справи, позивач ОСОБА_3 не був позбавлений можливості реалізувати своє право на судовий захист і звернутися до суду, що ним і було здійснено шляхом подачі даного позову.

Разом з тим, відповідно до ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Таким чином, при вирішенні даного спору по суті суд повинен керуватися законодавством, яке підлягає застосуванню до відповідних правовідносин.

Крім того, Протоколом 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що її положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

За змістом ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Таким чином, оскільки державою, у відповідності до передбаченої процедури, було прийнято відповідний закон, який наразі є чинним, що встановлює певні обмеження стосовно реалізації права власності, з метою захисту в рівній мірі законних інтересів вкладників та забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків, застосування положень цього закону до правовідносин, що виникли між сторонами, не суперечить нормам міжнародного права та Конституції України.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що в постановах Верховного Суду України № 3-11 гс10 від 15.11.2010 року та № 3-12 гс10 від 08.11.2010 року є посилання на те, що введення мораторію не є перешкодою для задоволення майнових вимог кредиторів, також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у даній справі, з огляду на наступне.

У вказаних постановах Верховний Суд України дійсно посилався на положення ст.. 85 ( мораторій) Закону України « Про банки і банківську діяльність», яка була чинна на момент ухвалення зазначених рішень. Проте, 22.09.2012 року набрав чинності Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який і був застосований судом першої інстанції, як спеціальний закон для вказаних правовідносин, а ст. 85 Закону України « Про банки і банківську діяльність» на день прийняття рішення була виключена з закону і тому і не могла бути застосована судом.

Висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України у справі у справі № 6-2001цс15 від 20 січня 2016 року, в якій чітко зазначено, що введення в банк тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Обґрунтованих мотивів, які виключають можливість застосування даного правового висновку до правовідносин, що склалися між сторонами, апеляційна скарга, на думку колегії суддів, не містить.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_5 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: