Справа № 127/1370/16-ц Провадження № 22-ц/772/2137/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27 Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

21 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

В січні 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в міський суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 21 січня 2010 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір №VIV3AZ000004, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 30835,34 грн. на термін до 20.01.2013 року.

Умовами договору передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору.

Умовами також передбачено, що у разі порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Через невиконання умов договору відповідачем виникла заборгованість, яка станом на 13.01.2016 року становить 153004,60 грн. та складається із заборгованості за кредитом в сумі 30647,20 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 14174,75 грн., пені за невиконання зобов'язань в установлений договором строк в сумі 108182,65 грн., 90000 грн. з яких яку позивач ПАТ КБ "Приватбанк" просив стягнути із відповідача.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено у звязку зі спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду ПАТ КБ "Приватбанк" через свого представника ОСОБА_4, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення вимог банку.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" суд першої інстанції виходив з того, що у звязку зі спливом строку позовної давності порушене право позивача не підлягає захисту.

Проте з таким висновком не можна погодитись, так як суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є недоведеними, та неправильно застосував норми матеріального права.

У даній справі доведенню підлягає наявність між сторонами кредитних правовідносин та виконання кредитором зобов'язань щодо надання коштів та боржником - щодо повернення коштів в обумовлені сторонами порядку і терміни.

Так, апеляційним судом встановлено, що 21 січня 2010 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №VIV3AZ000004, за умовами якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 30835,35 грн. строком на 36 місяців з 21 січня 2010 року по 20 січня 2013 року включно, при умові сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 2,15 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків, штрафних санкцій, які зазначені в умовах надання споживчого кредиту (далі Умови).

Згідно з умовами кредитного договору №VIV3AZ000004 від 21.01.2010 року погашення кредиту відбувається у наступному порядку: щомісячно у період сплати, за який приймається з 24 по 28 число кожного місяця, позичальник сплачує банку щомісячний платіж у сумі 1244,98 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, штрафним санкціям, а також інших витрат згідно Умов.

Своїм підписом у Заяві позичальника (п.5) останній визнав, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, відповідно до умов яких (п.5.5) термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки (пені, штрафу) за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Пунктом 1.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам визначено термін кредитного договору. Так, кредитний договір це договір, складений між Банком та Позичальником шляхом підписання останнім анкети та заяви позичальника, яка разом із запропонованими банком Умовами про надання споживчого кредиту фізичним особам складає кредитний договір. Датою укладення договору є дата підписання позичальником заяви позичальника.

Зазначені Умови містять підпис позичальника ОСОБА_3 та дату їх складання, яка відповідає даті укладання договору 21.10.2010 року (а.с.6,7-10).

Із зазначеного вбачається, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі статті 259 ЦК України.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з цим, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма або окремими вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру пені та штрафу слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі, ураховуючи періодичність платежів, визначених договором.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року №6-18240цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Зазначене залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів (п. 1 ст. 11 ЦК України) ч. 1,2 статті 509 ЦК України.

Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться стаття 526 ЦК України.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до вимог частини другої статті 551 ЦК України та умов договору (пункту 5.1) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту визначена в розмірі 0,15 % щоденно від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 грн.

Як вбачається із матеріалів справи із позовом про стягнення заборгованості ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду 27 січня 2016 року та надав, крім іншого, розрахунок заборгованості за кредитним договором укладеним між банком та ОСОБА_3, із якого вбачається, що заборгованість відповідача становить 153004,60 грн., де тіло кредиту складає 30647,20 грн., при цьому розмір неустойки (пені) становить 108182,65 грн., з яких позивач просить стягнути 45178,05 грн.

Разом з тим, оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту й процентів за користування ним мало погашатися не пізніше 28 числа місяця, починаючи з наступного за отриманням кредиту (а.с. 54), то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 будучи ознайомленим з графіком погашення кредиту, зовсім його не дотримувався й не сплатив жодного платежу як по тілу кредиту, так і по відсотках за користування ним, тобто позивач дізнався про порушення його права на отримання щомісячних платежів відразу після настання строку за кожним із таких платежів, а відтак строк позовної давності слід відраховувати за кожним із платежів окремо.

Позивач звернувся до суду 27.01.2016 року, а тому заборгованість, що нарахована і не сплачена відповідачем раніше 5 років до цієї дати, тобто до 27.01.2011 року є такою, що не підлягає стягненню у звязку із спливом строку позовної давності.

Отже із загальної суми заборгованості за тілом кредиту підлягають виключенню 6904,62 грн. заборгованості по тілу кредиту і 7240,09 грн. заборгованості за відсотками за користування ним, і до стягнення підлягають прострочена заборгованість за кредитом в сумі 23742 грн. 58 коп. і прострочені проценти за користування кредитом в сумі 6934 грн. 66 коп.

Крім того, відповідно до п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% щоденно від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочення, але не менше 1 гривні. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховуються.

Пунктом 5.4. Умов передбачено, що нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобовязань, здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобовязання повинно бути виконане позичальником.

Оскільки кредит позичальнику надано на термін до 20.01.2013 року, із зазначеної дати всі зобовязання позичальника вважаються простроченими і на всю суму невиконаних зобовязань нараховується неустойка, не більше як за три роки.

Отже сума пені за 3 роки (1095 днів) складає 50387,37 грн. (30677,24 грн. * 1095 днів *0,15/100 на день).

Разом з цим, вирішуючи питання щодо стягнення розміру неустойки колегія суддів вважає необхідним зменшити її розмір виходячи із наступного.

Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонам домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом.

Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через неспівмірність з розміром основного зобов'язання.

Відповідна правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 03.09.2014 року в справі №6-100цс14.

Враховуючи обставини справи (розмір пені значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту і процентів за користування ним), а також поведінку сторін (позичальник взагалі не виконував покладені на нього зобовязання за договором в той час як банк тривалий час не звертався за захистом свого порушеного права до суду, що призвело до збільшення розміру пені до його максимального розміру), засади цивільного законодавства, якими є справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення підлягає пеня, розмір якої дорівнюватиме розміру збитків банку, тобто сумі заборгованості за тілом кредиту і процентами за користування ним 30677,24 грн.

Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених вимог.

Витрати позивача зі сплати судового збору в розмірі 2893,80грн. підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в сумі 1972,75 грн. (61354,48 грн./90000 грн. * 2893,80 грн.).

Відповідно до п. 1, 3-4 ч. 1 ст. 308 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Частиною 2 статті 309 ЦПК України встановлено, що норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №VIV3AZ000004 від 21 січня 2010 року в розмірі 61354,48 грн., яка складається із: простроченої заборгованості за кредитом в сумі 23742,58 грн., простроченої заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 6934,66 грн., та пені в сумі 30677,24 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" витрати по сплаті судового збору у розмірі 1972,75 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_7
Судді: З оригіналом вірно: Суддя апеляційного суду/підпис/ ОСОБА_8 /підпис/ ОСОБА_9 ОСОБА_7