У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договорами позики за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3. звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 21 жовтня 2011 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти в розмірі 3тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 7 листопада 2011 року, про що видав розписку. 24 січня 2014 року згідно з розпискою він надав ОСОБА_4 позику в розмірі 10 тис. доларів США, які останній зобов'язався повернути до 1 квітня 2014 року, а 3 листопада 2014 року - 3 тис. доларів США, зі строком повернення до 3 грудня 2014 року.

Станом на 1 квітня 2015 року сума позики відповідачем не повернута.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь борг: за розпискою від 21 жовтня 2011 року в розмірі 3 тис. доларів США, що є еквівалентом 66 810 грн, інфляційні нарахування за період з 8 листопада 2011 року до 22 квітня 2015 року в розмірі 34 139 грн 91 коп., три проценти річних у розмірі 6 929 грн 94 коп.; за розпискою від 24 січня 2014 року в розмірі 10 тис. доларів США, що є еквівалентом 222 700 грн, інфляційні нарахування за період з 2 квітня 2014 року до 22 квітня 2015 року в розмірі 101 996 грн 60 коп., три проценти річних у розмірі 7 065 грн 39 коп.; за розпискою від 3 листопада 2014 року в розмірі 3 тис. доларів США, що є еквівалентом 66 810 грн, інфляційні нарахування за період з 4 грудня 2014 року до 22 квітня 2015 року в розмірі 15 967 грн 59 коп., три проценти річних у розмірі 768 грн 77 коп.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 5 серпня2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за розпискою від 24 січня 2014 року в розмірі 217 141 грн 34 коп., три проценти річних у розмірі 6 871 грн 22 коп.; борг за розпискою від 3 листопада 2014 року в розмірі 65 142 грн 40 коп., три проценти річних у розмірі 744 грн 14 коп. У решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2 024 грн 69 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів за розпискою від 3 листопада 2014 року та судового збору скасовано, ухвалено нове рішення, яким зменшено розмір стягнутого з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу за розпискою від 3 листопада 2014 року до 43 500 грн та трьох процентів річних до 496 грн 37 коп. У решті - рішення суду залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 2 381 грн 09 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_5, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договорами позики від 24 січня 2014 року та від 3 листопада 2014 року, тому стягнув з ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням офіційного курсу долара США станом на день ухвалення судового рішення та три проценти річних від простроченої суми боргу. При цьому зазначив, що предметом зазначених договорів є грошові кошти в іноземній валюті, тому інфляційні втрати, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, стягненню не підлягають. До обґрунтованих позовних вимог за розпискою від 21 жовтня 2011 року суд застосував позовну давність, про що було заявлено представником відповідача.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам, які належним чином оцінені, та вимогам закону.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошових коштів за розпискою від 3 листопада 2014 року та зменшуючи розмір стягнутого за розпискою від 3 листопада 2014 року боргу до 43 500 грн та трьох процентів річних до 496 грн 37 коп., виходив із того, що грошові кошти за вказаною розпискою надавались у гривні в розмірі 43 500 грн.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судом установлено, що згідно з розпискою від 21 жовтня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 24 тис. грн, що є еквівалентом 3 тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 7 листопада 2011 року.

Відповідно до розписки від 24 січня 2014 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, що є еквівалентом 10 тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 1 квітня 2014 року.

Згідно з розпискою від 3 листопада 2014 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 43 500 грн, що є еквівалентом 3 тис. доларів США, які зобов'язався повернути до 3 грудня 2014 року.

У ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, щоякщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Судом установлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_4 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Проте апеляційний суд не врахував зміст розписки від 3 листопада 2014 року (а.с. 6), у зв'язку з чим не застосував правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 жовтня 2015 року скасувати, рішення Київського районного суду м. Харкова від 5 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик