Справа № 190/1067/16-ц
Провадження №2/190/363/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року м.Пятихатки

Пятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого-судді Легкошерст Ю.В.,

за участю секретаря Жукової Я.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей П`ятихатської райдержадміністрації Дніпропетровської області про надання дозоволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про надання дозоволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 27 жовтня 2012 року з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбно-сімейні відносини між ними не склалися, з вересня 2013 року проживають окремо. Дитина проживає з нею, а відповідач участі у вихованні та розвитку дитини не бере. Для духовного та фізичного розвитку дитини, розширення її світогляду має намір відвідати родичів, а саме бабусю ОСОБА_6, яка проживає на території Російської Федерації. ОСОБА_4 відмовляється надати нотаріально оформлений дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за територію України, і така позиція відповідача шкодить інтересам та не сприяє всебічному розвитку малолітньої доньки, а тому просить суд надати дозвіл малолітній ОСОБА_5 на тимчасовий виїзд разом з нею з України до Російської Федерації з 01 липня 2016 року по 30 липня 2016 року без згоди батька дитини та дозволити їй оформлювати документи для тимчасового виїзду без згоди батька.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі і на підставах викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні, що відбулося 24.05.2016 року позов не визнав і пояснив, що дійсно з позивачкою з 27 жовтня 2012 року перебуває в зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружнє життя між ними не склалося, проживають окремо. Дитини проживає з матірю, а він дуже рідко спілкується з дочкою, оскільки позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною. Дійсно в Російській Федерації проживає бабуся позивачки, проте він проти поїздки дитини до Російської Федерації заперечує, оскільки він в такому разі буде позбавлений можливості місяць спілкуватися з донькою. В судові засідання 02.06.2016 року та 14.06.2016 року відповідач не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином /а.с.31,36/

Представник третьої особи служби у справах дітей Пятихатської районної державної адміністрації Дніпропетровської області ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримала, вважає, що виїзд малолітньої дитини до бабусі у Російську Федерацію у супроводі матері без згоди батька в період з 01 липня 2016 року по 30 липня 2016 року відповідатиме інтересам дитини.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

27 жовтня 2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Пятихатського районного управління юстиції у Дніпропетровській області позивач зареєструвала шлюб з відповідачем, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб /а.с.9/

Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження /а.с.10/.

Згідно довідки, виданої Грушуватською сільською радою Пятихатського району Дніпропетровської області № 176 від 05.05.2016 року позивач ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з донькою ОСОБА_5, 25 квітня 2013 року. Дитина перебуває на утриманні матері/а.с.11/

В березні 2016 року позивачка та її донька отримали запрошення від ОСОБА_6, згідно якого остання запрошувала позивачку з її донькою до себе в гості в с. Кірккоекі Російської Федерації Республіки Карелія, що підтверджується телефонограмою /а.с.37/.

Факт родинних відносин між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_8 підтверджується копіями свдоцтв про народження, з яких вбачається, що ОСОБА_6 є матірю ОСОБА_9, а остання являється матірю ОСОБА_1 /а.с.40/.

Факт проживання ОСОБА_6 в с. Кірккоекі Піткярантского району ОСОБА_10 на законних підставах підтверджується довідкою, виданою ТОВ «Управляющая компанія Лагода»/а.с.39/

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені ст. 150 СК України, зокрема, ч. 2 встановлено обов'язок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ч.1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею - ст.157 СК України.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини ч.1 ст.3 Конвенції.

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування ч.1 ст.18 Конвенції.

Нормами Принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитині законом, або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Статтею ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 313 ЦК України фізична особа має право на пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до п.3, 4 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон(лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідач ОСОБА_4, заперечуючи проти позову, не надав доказів того, що він здійснює будь - які заходи щодо відпочинку дитини, зокрема на території України, не надав будь - яких інших альтернатив заявленому позивачкою відпочинку для дитини та доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України, які б свідчили про те, що виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та спілкування з родичами протирічить її правам та інтересам.

Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 спрямовані на захист прав та інтересів малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам та є доцільним з точки зору її виховання та розвитку, а немотивована відмова батька у наданні необхідної для цього згоди створює невиправдані перешкоди в оформленні належних документів для виїзду дитини за кордон та її відпочинку за межами України та є обмеженням прав дитини, що протирічить зазначеним положенням діючого законодавства, що регулює правовідносини щодо захисту прав та інтересів дитини.

Отже, врахувавши конкретні обставини та презумпцію права малолітньої дитини на вільний виїзд за кордон у супроводі матері, вік дитини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними та обгрунтвоаними, а тому підлягають задоволенню.

Посилання відповідача на наявність спору щодо його спілкування з донькою суд не приймає до уваги, оскільки зазначені ним питання щодо спілкування з дитиною не є предметом спору по даній справі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивача в сумі 551,20 грн. підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 60,88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа служба у справах дітей П`ятихатської райдержадміністрації Дніпропетровської області про надання дозоволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Російської Федерації малолітній дитині ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 01 липня 2016 року по 30 липня 2016 року.

Дозволити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 без згоди батька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 оформити проїзний документ малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 сплачений судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через П"ятихатський районний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Стороною яка не приймала участь в судовому засіданні апеляційна скарга може бути подана протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 17 червня 2016 року.

Головуючий суддя Ю.В. Легкошерст