Справа № 128/1008/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі Ільченко Ю.В., за участю, без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до територіальної громади Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

25 лютого 2015 року позивач звернулася до суду із дійсним позовом. Свій позов мотивувала тим, що 11 серпня 2014 року померла ОСОБА_2 в с. Переорки, Вінницького району Вінницької області. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно житловий будинок, який розташований в с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, № 37, Вінницького району Вінницької області.

Вказує, що 06 квітня 2005 року спадкодавиця ОСОБА_2 склала заповіт на її користь, згідно якого на випадок своєї смерті заповіла їй вищевказаний житловий будинок. Спадщину вона прийняла належним чином, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори. Інших осіб, які б мали право на спадщину немає. Однак, оформити свої спадкові права на жилий будинок в нотаріальній конторі не має можливості , у звязку з тим, що нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований в с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, № 37, Вінницького району Вінницької області за заповітом , оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний будинок. Тому, просить визнати за нею право власності на вищезазначене будинковолодіння в судовому порядку.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити.

Відповідач, представник Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області в судове засідання не з`явився, суду надано заяву, згідно якої сільська рада просить справу розглянути у відсутності їх представника, позов визнає та не заперечує проти його задоволення.

Дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази по справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтованій та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено та сторонами не оскаржувалося, що спадкодавець ОСОБА_2, померла 11 серпня 2014 року в с. Переорки, Вінницького району Вінницької області, що вбачається з копії свідоцтва про смерть, серії І-АМ №298394 від 14 серпня 2014 року (а.с. 4). До дня смерті спадкодавець проживала та була зареєстрована в будинку за адресою: с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, № 37, Вінницького району Вінницької області, на який заборони відсутні, що підтверджується довідками за №№ 1490, 1491 видана 07.12.2015 року Виконавчим комітетом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області (а.с. 7-8).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина на житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, № 37, Вінницького району Вінницької області, який належав померлій як голові колгоспного двору , що вбачається з копій погосподарських книги за 1996

2011- 2015 року, виданою виконкомом Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Крім того, відповідно до копії технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 18 грудня 2015 року, загальною площею 53,2 кв.м. (а.с.69-15).

За життя спадкодавець ОСОБА_2 06 квітня 2005 року склала заповіт, яким заповіла все своє майно, де б воно не було б та з чого б воно не складалось та все те, що їй буде належати на день смерті і на що за законом вона за законом матиме право заповідала племінниці ОСОБА_1, 18 листопада1943 року народження. Даний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Мізяківсько-Хутірською сільською ради Вінницького району Вінницької області та зареєстровано в реєстрі за №69. Згідно відмітки секретаря сільської ради Вінницького району Вінницької області цей заповіт не змінено і не скасовано (а.с.5).

Позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняла, оскільки подала до Вінницької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_2, що підтверджується заявою від 23.09.2014 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи №521/2014.

Однак, як вбачається з листа про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29 січня 2016 року за № 175/02-17, винесеного державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на даний житловий будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний будинок (а.с. 19).

Інші спадкоємці та особи, які мають право на обовязкову частку у спадковому майні після смерті ОСОБА_2 відсутні.

З копії спадкової справи № 521/2014 року від 14 серпня 2014 року, заведеної після смерті ОСОБА_2, вбачається, що позивач є єдиний спадкоємиць після смерті спадкодавця який прийняв спадщину.

Застосовую норми матеріального та процесуального права суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2, як голова колгоспного двору № 37, розташованого в с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, Вінницького району Вінницької області та її чоловік ОСОБА_3 , були родиною, оскільки за господарством рахується один житловий будинок, в якому всі вони проживали та вели спільне господарство, в них був спільний побут і спільний двір. Станом на 1991 рік даний будинок відносився до типу колгоспного двору, в якому проживали та були зареєстровані вона та її чоловік.

ОСОБА_3, помер 19.02.2002 р. , а ОСОБА_2, - 11.08.2014 р.

У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Станом на 15 квітня 1991 року, інші члени колгоспного двору відсутні.

Позивач у справі є єдиною спадкоємицею, після смерті ОСОБА_2

Тому, за таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_2, так як подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини в строк передбачений законодавством, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб та перешкод в прийнятті позивачем спадщини суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 10,11,60, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до територіальної громади Мізяківсько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності на будинок з надвірними будівлями та спорудами за заповітом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код: НОМЕР_1, право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2, яка померла 11 серпня 2014 року, на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований в с. Мізяківські Хутори по вул. Шевченка, № 37, Вінницького району Вінницької області.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький районний суд Вінницької області протягом 10 днів з дня отримання його копії , шляхом подання апеляційної скарги.

Повне рішення виготовлено 04 травня 2016 року.

Суддя: