Справа № 183/1053/16
Провадження № 2-о/183/47/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 року м. Новомосковськ Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Майної Г. Є.,

з участю: секретаря Данильченко Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Новомосковську Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському районі Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України,-

В С Т А Н О В И В:

03 березня 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що 13 березня 2015 року її донька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуваючи на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, в Ялтинському міському пологовому будинку народила хлопчика вагою 3 260 грамів. З 19 серпня 2008 року її донька перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який є батьком народженої дитини. Через відмову прикордонних сил Російської Федерації надати дозвіл на виїзд з тимчасово окупованої території її та дитини, вона зареєструвала факт народження дитини та отримала медичне свідоцтво про народження зразку, що використовується на цій території. Документом, що підтверджує факт народження дитини є медичне свідоцтво про народження серії 35 № 001425 від 17 березня 2015 року. У звязку з тим, що державні органи України не визнають документів, наданих "державними органами" на території не підконтрольній Україні, їй, як бабусі народженого хлопчика, в усній формі було відмовлено в реєстрації народженої дитини.

Просила суд: встановити факт народження дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився в м. Ялта Автономної Республіки Крим. Мати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, буд. 05АДРЕСА_1. Батько ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин України, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 Крим.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Пояснила, що її донька ОСОБА_2 мати народженої дитини ОСОБА_4, а також її чоловік не мають змоги звернутись до суду із зазначеною заявою, оскільки наразі знаходяться на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, і без документів на дитину не можуть перетнути пункт пропуску між АР Крим та материковою Україною, а тому вона вимушена звернутись із даною заявою до суду, оскільки її донька бажає виїхати разом з дитиною з тимчасово окупованої території.

Представник Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новомосковському району Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив та про розгляд справи за його відсутності не клопотав, тому суд вважає можливим провести розгляд справи за його відсутності.

На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться.

Суд, вислухавши пояснення заявника, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення заяви, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин.

Відповідно до п. п. 1, 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження.

Як встановлено в судовому засіданні, заявник ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_5 (а.с. 8).

19 серпня 2008 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3, про що в книзі реєстрації шлюбів Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у місті Севастополі зроблено відповідний актовий запис за № 782 та видане свідоцтво про шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище ОСОБА_5 змінено на "Параїл" (а.с. 13).

Згідно з копією паспорта громадянина України серії АН № 768249 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою України, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с. 11).

Відповідно до копії паспорта громадянина України серії ЕЕ № 108561 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином України, зареєстрований за адресою: Автономна АДРЕСА_2 (а.с. 9).

Відповідно до медичного свідоцтва про народження серії 35 № 001425, виданого 17 березня 2015 року Державною бюджетною установою охорони здоров'я Республіки Крим "Ялтинський пологовий будинок", наданого суду в копії, ОСОБА_2, 13 березня 2015 року о 04 год. 10 хв. народила хлопчика в стаціонарі медичного закладу (а.с. 14).

Про народження 13 березня 2015 року ОСОБА_4 у м. Ялта Республіки Крим Ялтинським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим видано свідоцтво про народження від 24 березня 2015 року І-АЯ № 553468, оригінал якого предявлено в судовому засіданні та копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 29). Відповідно до цього свідоцтва батьками дитини записані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вказане місце народження дитини є тимчасово окупованою територією України, визначеною Верховною Радою України у Законі України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Відділ ДРАЦС по Новомосковському району Новомосковського МРУЮ Дніпропетровської області відмовив заявнику у проведенні державної реєстрації народження онука, оскільки заявником у підтвердження факту народження дитини предявлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній законодавством України.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади у сфері охорони здоров'я документи, що підтверджують факт народження дитини, а в разі їх відсутності рішення суду.

Пунктом 1 Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року № 52/5, встановлено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Пунктом 2 глави 1 розділу III вищевказаних Правил, встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації народження дитини є: а) медичне свідоцтво про народження (форма № 103/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 (далі - медичне свідоцтво про народження), що видається закладами охорони здоров'я незалежно від підпорядкування та форми власності, де приймаються пологи. Ці документи подаються до органу державної реєстрації актів цивільного стану, де реєструється народження. При відсутності підстав для державної реєстрації народження, визначених у цьому пункті, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту народження даною жінкою.

Отже, надане заявником свідоцтво про народження дитини, видане Ялтинським міським відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація народження дитини в позасудовому порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" (далі Закон) тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Ст. 4 цього Закону передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим реалізації прав і свобод людини і громадянина.

Частинами 2, 3, 4 ст. 9 зазначеного Закону передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення звязків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону, у разі порушення його положень державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та керуються нормами міжнародного права з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна.

В судовому засіданні встановлено, що заявник є бабою ОСОБА_4, щодо встановлення факту народження якого подано заяву, а отже, враховуючи приписи ст. 2571 ЦПК України, заявник має право звертатись до суду із такою заявою.

Заявником доведено, що встановлення юридичного факту необхідне для реалізації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батьківських прав відносно новонародженої дитини, в іншому, окрім судового, порядку реалізувати вказане право вони не мають можливості, у зв'язку із чим суд вважає за можливе задовольнити заяву та встановити факт народження.

При цьому, суд враховує принцип 3 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, згідно якого дитині повинно належати з її народження право на ім'я та громадянство та статтю 7 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральної Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, відповідно до якої дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов'язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства.

Крім того, ухвалюючи рішення суд бере до уваги, що відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про народження дитини, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів народження дитини на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що заявник не має можливості надати документи, необхідні для проведення державної реєстрації народження дитини, зокрема медичне свідоцтво про народження, встановленої законодавством України форми, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявлених вимог щодо встановлення факту народження 13 березня 2015 року у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сина ОСОБА_4.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 256, 2571, 259 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт народження 13 березня 2015 року в м. Ялта Автономної Республіки Крим дитини чоловічої статі - ОСОБА_4, матір'ю якого є громадянка України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_7, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_8, а батьком - громадянин України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_9, який зареєстрований за адресою: Автономна АДРЕСА_2.

Дане рішення є підставою для видачі свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, встановленого законодавством України зразка.

Рішення підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області апеляційної скарги протягом десяти днів, починаючи з наступного за днем його проголошення, а особами відсутніми в судовому засіданні - з наступного за днем вручення його копії.

Суддя Г.Є. Майна