АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Єлізаренко І.А., Калиновського А.Б.,

за участю секретаря Гулієва М.І.о,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Міський комерційний банк» про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 12 травня 2014 року між нею та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір банківського строкового вкладу №2630/43/180358, на суму 140000 грн., строком на 184 дні, з виплатою 24,35% річних на суму вкладу, а також договір банківського строкового вкладу №2630/43/180345, на суму 100000 грн., строком на 92 дні, з виплатою 23,35% річних на суму вкладу. Після закінчення строку вкладів грошові кошти відповідачем повернуто не було, лише 25 листопада 2015 року Фондом гарантування вкладів фізичних осіб їй було виплачено 200000 грн., при цьому залишилось не виплаченими 61447,84 грн., які позивач просила стягнути з відповідача на її користь (а.с. 2-8).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено (а.с. 51-54).

В апеляційній скарзі позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права при ухваленні судового рішення, у зв'язку з чим ставить питання про його скасування та ухвалення нового про задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с. 60-64).

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 травня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та ПАТ «Міський комерційний банк» було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/43/180358 на суму 140000 грн. строком на 184 дні, з виплатою 24,35% річних на суму вкладу (а.с. 12-13).

Також 12 травня 2014 року між сторонами було укладено договір строкового банківського вкладу №2630/43/180345 на суму 100000 грн., строком на 92 дні, з виплатою 23,35% річних на суму вкладу (а.с. 14-18).

Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах і в порядку, встановлених договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто, випадки обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені в спеціальному законі.

Згідно з п.16 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п.6 ст.2 цього Закону України ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними , і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 вказаного Закону України врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, частиною 1 цієї статті встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Згідно п.п.1, 2 ч.5 ст.36 Закону України під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку; звернення стягнення на майно банку; накладення арешту на кошти та майно банку.

Обмеження не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно ч.2 ст.46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

З матеріалів справи вбачається, позивач звернулась до суду з позовними вимогами щодо повернення вкладу 15 грудня 2015 року, тобто після того, як правлінням НБУ було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії ПАТ «Міський комерційний банк», а виконавчою дирекцією Фонду розпочато процедуру ліквідації та у банку вже було введено тимчасову адміністрацію (а.с.2-8).

Також позивач зазначає, що їй Фондом гарантування вкладів фізичних осіб була сплачена сума гарантованого відшкодування за її вкладами в ПАТ «Міський комерційний банк» у розмірі 200000 грн. (з яких 21 447,84 грн. нараховані відсотки, а 178552,16 грн. - частина вкладу), що відповідає вимогам ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі, оскільки відкликання банківської ліцензії, початок виконавчою дирекцією Фонду процедури ліквідації та введення в банку тимчасової адміністрації, що було проведено ще до звернення позивача до суду зі вказаними позовними вимогами, унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2001цс15.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, тому судова колегія приходить висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: