16 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІваненкоЮ.Г.., Ситнік О.М.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ві Ес Банк» про визнання кредитного договору недійсним з підстав невиконання його істотних умов,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Ві Ес Банк» (далі - ПАТ «Ві Ес Банк») про визнання кредитного договору недійсним з підстав невиконання його істотних умов.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня

2015 року в задоволені позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 09 березня

2016 року рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня

2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суд першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із відсутності правових підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Судами встановлено, що 10 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Електрон Банк», правонаступником якого є

ПАТ «Ві Ес Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № KF48383 за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит в розмірі

58 000 дол. США для придбання та ремонту квартири за адресою: АДРЕСА_1 під 8,5 % річних з терміном погашення не пізніше 08 квітня 2033 року з двома додатками до нього від 10 квітня

2008 року, якими визначено графік погашення кредиту та від 14 лютого

2014 року, яким кредитний договір виклали в уточненій редакції, у якому розмір кредиту, кінцева дата його повернення, графік погашення залишились незмінними.

Звертаючись до суду ОСОБА_4 просила визнати вказаний кредитний договір недійсним на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України у звʼязку з недодержанням в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч. 5

ст. 203 ЦК України, а саме цей договір не був спрямований на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, позивач недійсність кредитного договору повʼязує з тим, що вона не одержала грошові кошти за цим договором в сумі 58 000 дол. США з часу укладення кредитного договору, обґрунтовуючи це тим, що її заява на видачу готівки, на її думку, не відповідає вимогам Глави 3 Інструкції про касові операції в банках України від 14 серпня 2003 року та суперечить вимогам Наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88 «Про затвердження записів у бухгалтерському обліку», оскільки в ній не зазначено назву установи від імені якої складено документ та посади і прізвища особи, відповідальної за здійснення господарської операції та правильність її оформлення.

Встановлено, що кредитний договір укладений у письмовій формі та підписаний сторонами і ОСОБА_4 свій підпис не оспорює, сторони договору на час його укладення мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення ОСОБА_4 на час укладення кредитного договору відповідало її внутрішній волі одержати кредитні кошти від банку для придбання конкретної квартири.

Крім того, судами встановлено, що факт отримання позивачкою

11 квітня 2008 року на підставі кредитного договору від 10 квітня 2008 року готівки в сумі 58 000 дол. США, що еквівалентно 292 900 грн з рахунку

№ 1340 підтверджується її заявою на видачу готівки від 11 квітня 2008 року, яка видана ВАТ «Електрон Банк», факт видачі готівки по цій заяві засвідчений підписом працівника банку, факт отримання готівки засвідчений підписом ОСОБА_4 як отримувача із зазначенням її паспортних даних та завірені штампом банку із зазначенням назви банку, МФО 325213, дати видачі готівки, та печаткою конкретної каси № 27, у якій була одержана готівка. Підпис на цій заяві ОСОБА_4 не оспорює, а факт одержання кредитних коштів не оспорювала протягом семи років.

Частиною 5 ст. 203 ЦК України визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від

06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розʼяснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій встановили, що кредитний договір від 10 квітня 2008 року № KF 48383 укладений між ОСОБА_4 та банком є реальним, спрямованим на настання правових наслідків, що ним обумовлені, а тому дійшли парильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 09 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Ві Ес Банк» про визнання кредитного договору недійсним з підстав невиконання його істотних умов залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік