АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/9770/14-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/922/К/16 Бабаніна В.А.
Категорія - 48 ( І ) Доповідач Митрофанова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді: Митрофанової Л.В.

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

за участі секретаря: Євтодій К.С.,

за участі: відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

позивача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Нікопольської міської ради, про визначення місця проживання дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що з 27.12.2011 року по 06.06.2012 року та з 19.11.2013 року по 27.11.2014 року перебував в шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, від якого вони мають малолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважаючи, що проживання сина разом з ним відповідає інтересам дитини, оскільки відповідач не може створити прийнятних умов для розвитку та виховання, просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5 разом з батьком.

Рішенням Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем ОСОБА_4 за місцем його проживання.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційні скарзі відповідач ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин справи, не взяв до уваги те, що за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 також створені усі умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується висновком служби у справах дітей Нікопольської міськради від 28.01.2015 року, а висновок суду про те, що умови у помешканні батька більш прийнятні та що позивач має більший заробіток, нічим не підтверджено; з 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 проживає з матір'ю; докази щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов'язків стосуються періоду 2012-2013 років, і були мирно врегульовані сторонами до повторного укладення шлюбу, тому не є належними доказами по справі; судом не прийнято до уваги характеристику ОСОБА_5, видану Нікопольською середньою загальноосвітньою школою № 13», згідно якої батько й мати разом займаються вихованням сина; судом не взято до уваги положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, за якими розлучення дитини з матір'ю можливе лише за виняткових обставин; суд безпідставно взяв до уваги пояснення позивача про те, що дитина не бажає жити з матір'ю та не повернувся до неї після весняних канікул; висновок суду про те, що на утриманні відповідача знаходиться ще й дочка ОСОБА_6 1998 року народження, не має значення для вирішення справи, оскільки між відповідачем та батьком ОСОБА_6 існує домовленість, що той візьме на утримання дочку після закінчення нею середньої школи; також не має правового значення й посилання суду на наявність спору між сторонами про вселення відповідача до квартири, де мешкає ОСОБА_4

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких обставин.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, сторони - ОСОБА_4 і ОСОБА_2, мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між батьками дитини розірвано 27.11.2014 року.

Між сторонами виник спір з приводу встановлення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що хоча обидві сторони мають прийнятні умови для життя та виховання сина, на утриманні ОСОБА_2 є неповнолітня донька, яка потребує уваги і коштів для навчання, що відповідач працює і має заробіток нічим не доведено, в той час як ОСОБА_4 має більш стабільні умови для проживання, виховання та матеріального забезпечення сина, та що дитина має більшу прихильність до батька.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, виходячи з наступного.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Нормою ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до положення ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, сторони - ОСОБА_4 і ОСОБА_2, мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між батьками дитини розірвано 27.11.2014 року.

Між сторонами виник спір з приводу встановлення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції дослідивши матеріали та обставини справи встановив та приймав до уваги те, що на вихованні і утриманні ОСОБА_2 є неповнолітня донька, яка потребує у уваги і коштів для навчання. Те, що відповідач працює і має заробіток нічим не доведено.

ОСОБА_4 має більш стабільні умови для проживання, виховання та забезпечення сина. Також суд прийняв до уваги те, що проживаючи з батьком, хлопець на вихідні дні ходить до матері, але повертається знову до батька, хоч йому нічого не перешкоджає залишитися з матір'ю. Батько не перешкоджає сину спілкуватись з матір'ю та її батьками у яких вона проживає.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідивши матеріали та обставини вправи дійшов вірного висновку про те, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_5 доцільніше визначити за місцем проживання його батька.

Крім того, колегія суддів зауважує, що згідно із поясненнями малолітнього ОСОБА_5, які надані в присутності педагога під час судового засідання у апеляційному суді 15.09.2015 року (а.с.192), останній виявив бажання проживати разом з батьком.

Також слід зауважити, що рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70 затверджено Висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, з батьком ОСОБА_4 за місцем його фактичного проживання (а.с.25,26).

Відповідно до п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», для розв'язання спору, що виник між батьками, щодо визначення місця проживання дитини, один з батьків подає службі у справах дітей за місцем проживання дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (у разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини, довідку з місця навчання, виховання дитини, довідку про сплату аліментів (у разі наявності). Під час розв'язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов'язків матері та батька щодо дитини. Працівник служби у справах дітей за місцем проживання дитини проводить бесіду з батьками та відвідує їх за місцем проживання, про що складає акт за формою згідно з додатком 9. Під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров'я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров'ю та розвитку дитини. Після обстеження житлово-побутових умов, проведення бесіди з батьками та дитиною служба у справах дітей складає висновок про визначення місця проживання дитини і подає його органу опіки та піклування для прийняття відповідного рішення.

Таким чином, з урахуванням Висновку служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, з батьком ОСОБА_4 за місцем його фактичного проживання, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 також створені усі умови для проживання та виховання дитини, що підтверджується висновком служби у справах дітей Нікопольської міськради від 28.01.2015 року, а висновок суду про те, що умови у помешканні батька більш прийнятні та що позивач має більший заробіток, нічим не підтверджено спростовуються рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70, яким затверджено Висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, з батьком ОСОБА_4 за місцем його фактичного проживання.

Доводи апеляційної скарги про те, що з 05 грудня 2014 року ОСОБА_5 проживає з матір'ю не можуть бути підставою для скасування рішення, оскільки факт проживання дитини на даний момент з матір'ю не може свідчити про те, що це є якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що докази щодо неналежного виконання відповідачем батьківських обов'язків стосуються періоду 2012-2013 років, і були мирно врегульовані сторонами до повторного укладення шлюбу, тому не є належними доказами по справі колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не прийнято до уваги характеристику ОСОБА_5, видану Нікопольською середньою загальноосвітньою школою № 13», згідно якої батько й мати разом займаються вихованням сина також не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки той факт що батько й мати разом займаються вихованням сина не може бути підставою для визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Крім того слід зауважити, що ст.141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Доводи апеляційної скарги про те що, судом не взято до уваги положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, за якими розлучення дитини з матір'ю можливе лише за виняткових обставин спростовуються рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області від 28 січня 2015 року № 70, яким затверджено Висновок служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини ОСОБА_5, з батьком ОСОБА_4 за місцем його фактичного проживання, що на думку колегії суддів є винятковою обставиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги пояснення позивача про те, що дитина не бажає жити з матір'ю та не повернувся до неї після весняних канікул спростовуються поясненнями малолітнього ОСОБА_5, які надані в присутності педагога під час судового засідання у апеляційному суді 15.09.2015 року (а.с.192), згідно яких останній виявив бажання проживати разом з батьком.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи та про недоведеність обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Тому, даючи оцінку рішенню суду першої інстанції в порядку апеляційного провадження, в межах доводів скарги та заперечень на неї, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляції не ставлять під сумнів його законність.

Таким чином, на підставі ст.308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Нікопольського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: