У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого: Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Перша Харківська державна нотаріальна контора, служба у справах дітей Київського району м. Харкова, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на сумісно набуте майно за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності та встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він, починаючи з 2003 року проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3. За час проживання однією сім'єю у них народилося двоє дітей: ОСОБА_5, 2004 року народження, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. За період їх спільного проживання ними було набуто наступне майно: садибний (індивідуальний) житловий будинок літ. «Д-2», загальною площею 173,2 кв.м з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е», загальною площею 50,1 кв.м, літньою кухнею літ. «Ж», загальною площею 47,7 кв.м, наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; нежитлові будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м, та літ. «Т-1», загальною площею 9,1 кв.м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2; нежитлову будівлю літ. «С-1», загальною площею 732 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; нежитлове приміщення № 10, № 11 в літ. «Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_3; нежитлові приміщення підвалу № № 1, 1а, 16, їв, 2-:-5, 1-го поверху, № 1-:-8, 10-:-18, 2-го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м; нежитлові приміщення №№ 3, 4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4; транспортний засіб BMW Х3, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску; транспортний засіб BMW Х5 XDRІV 301, реєстраційний номер НОМЕР_2, 2010 року випуску; транспортний засіб MERCEDES-BENZ CLS 350, 2008 року випуску; грошові кошти, у розмірі 22 921,65 грн, розміщених на картковому рахунку № НОМЕР_5, відкритому на ім'я ОСОБА_4 в АТ «ОТП Банк». У зв'язку зі смертю ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Він не входить до складу спадкоємців за законом, а відповідачі по справі заперечують факт проживання його з ОСОБА_4, а тому, з метою захисту своїх майнових прав звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 9 вересня 2015 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю з 22 жовтня 2003 року.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на наступне майно:

- Ѕ частину садибного (індивідуального) житлового будинку літ. «Д-2», загальною площею 173,2 кв.м з надвірними будівлями: гаражем літ. «Е», загальною площею 50,1 кв.м, та літньою кухнею літ. «Ж», загальною площею 47,7 кв.м, наземними та підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, розташованими на земельній ділянці, загальною площею 718 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м, літ. «Т-1», загальною площею 9,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «С-1», загальною площею 732 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- Ѕ частину нежитлових приміщень № 10, № 11 в літ. «Ж-1», загальною площею 60,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

- Ѕ частину нежитлових приміщень підвалу № № 1, 1а, 16, їв, 2-:-5, 1-го поверху, № 1-:-8, 10-:-18, 2-го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м;

- Ѕ частину нежитлових приміщень № № 3, 4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4;

- Ѕ частину транспортного засобу BMW ХЗ, реєстраційний номер НОМЕР_3, 2006 року випуску;

- Ѕ частину транспортного засобу BMW Х5 XDRІV301, реєстраційний номер НОМЕР_4, 2010 року випуску;

- Ѕ частину транспортного засобу MERCEDES-BENZ CLS350, 2008 року випуску;

- Ѕ частину грошових коштів, що складає 11 460 грн 83 коп., розміщених на картковому рахунку № НОМЕР_5, відкритому на ім'я ОСОБА_4 в АТ «ОТП Банк».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції частково скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Відмовлено у задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на наступне майно:

- Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «П-1», загальною площею 53,5 кв.м, літ. «Т-1», загальною площею 9,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- Ѕ частину нежитлової будівлі літ. «С-1», загальною площею 732 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2;

- Ѕ частину нежитлових приміщень № 10, № 11 в літ. «Ж-1», загальною

площею 60,8 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3;

- Ѕ частину нежитлових приміщень підвалу № № 1, 1а, 16, їв, 2-:-5, 1-го поверху, № 10-:-18, 2-го поверху № 20 в літ. «Б-2», загальною площею 610,4 кв.м;

- Ѕ частину нежитлових приміщень № № 3, 4, загальною площею 6,7 кв.м, в літ. «А-1», які розташовані за адресою: АДРЕСА_4.

Змінено рішення суду першої інстанції в частині дати початку проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім'єю: з 22 жовтня 2003 року на 01 січня 2004 року.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині скасування рішення суду першої інстанції та відмови в задоволенні частини позовних вимог, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Судові рішення, відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України, переглядаються лише в межах касаційної скарги.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на частину майна та відмовляючи в задоволенні таких позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що певна частина майна була куплена за особисті кошти ОСОБА_4, про що зазначалося в договорах купівлі-продажу цього майна, а інша частина майна була куплена особисто ОСОБА_4 у позивача, а тому в цій частині позовні вимоги є недоведеними і в їх задоволенні має бути відмовлено.

Проте повністю погодитися з таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю з 01 січня 2004 року.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними (ч. 1 ст. 74 СК України).

З встановленого апеляційним судом факту проживання однією сім'єю слідує, що на все набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за час їх проживання однією сім'єю поширюється презумпція спільної сумісної власності. Набуття майна у особисту приватну власність чоловіком та жінкою, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі можливо лише за умови наявності договору між ними (ст. 74 СК України); набуття нею, ним майна за кошти, які належали їй, йому особисто; отримання майна у власність на підставі договору дарування або в порядку спадкування (ст. 57 СК України).

Суди попередніх інстанцій, встановлюючи факт проживання однією сім'єю, але без шлюбу виходили з того, що проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 тривало до смерті ОСОБА_4

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Апеляційний суд, у порушення зазначених норм матеріального та процесуального права, вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача та доказам, які ним надані, щодо придбання ним та ОСОБА_4 майна у спільну сумісну власність.

Так, обгрунтовуючи своє рішення в частині виключення з маси спільної сумісної власності нерухомого майна за літерами «П-1», «Т-1», «С-1» по АДРЕСА_2, апеляційний суд невірно виходив з того, що договір купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, має своїм предметом вирішення питання спільної сумісної власності, що суперечить самій суті договору купівлі-продажу, і не спростовує тієї обставини, що придбане ОСОБА_4 майно з особистої приватної власності ОСОБА_1 не набуло статусу спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4

Також апеляційний суд не звернув уваги на те, що надані ним обгрунтування в частині виключення з спільної сумісної власності нерухомого майна, набутого на ім'я ОСОБА_4 за договорами купівлі-продажу від 10 вересня 2011 року та від 11 квітня 2008 року (т. 1 а.с. 34-39), не можуть бути визнані об'єктивним, оскільки посилання апеляційного суду на наявне в зазначених договорах свідчення ОСОБА_4 про те, що майно придбавається нею за «особисті кошти», здійснено без належної оцінки її свідчення про те, що вона, укладаючи ці договори, «не знаходиться в зареєстрованому шлюбі та не проживає однією сім'єю з чоловіком», що суперечить встановленому судом факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на той час однією сім'єю, але не перебуваючи у шлюбі.

Наявне в договорах купівлі-продажу свідчення ОСОБА_4 про те, що вона як покупець «набуває нежитлові приміщення, які є предметом цього договору, на особисті кошти, не знаходячись в зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім'єю з чоловіком», є нерозривно пов'язаним і має братися судом до уваги у своїй цілісності, оскільки, в даному випадку, поняття «особисті кошти» презюмується з того факту, що особа не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім'єю з чоловіком, а зважаючи на те, що судом встановлено факт проживання ОСОБА_4 однією сім'єю з ОСОБА_1 на час укладання згаданих договорів, то і питання наявності у ОСОБА_4 особистих коштів, на час укладення договорів, мало бути перевірено.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, на зазначені вище положення закону уваги не звернув, фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, належним чином не встановив, доводів позивача та надані ним докази належним чином не перевірив, не надав їм належної правової оцінки та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволені частини позовних вимог.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 24 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.П. Штелик

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко