АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

21 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В.,Музичко С.Г.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,треті особи: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Державна реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про визнання права власності ,-

ВСТАНОВИЛА :

У липні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на нерухомість. Посилаючись на ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу, просила визнати за нею право власності на квартири №№ 37,38 по АДРЕСА_1 та на мансардне приміщення ( горище) над ними.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 грудня 2015 року даний позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на відокремлену однокімнатну квартиру № 37, загальною площею 32.6 кв.м, що розташована на четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1. У задоволені позову в інший частині відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухваленні нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Позивачка посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неправильну оцінку поданим доказам. Зазначає, що суд безпідставно не урахував того, що основний договір купівлі-продажу приміщень не був укладений саме з вини відповідача, який не передав їй усі належні документи на квартиру та систематично порушував усі домовленості, що за попереднім договором квартира складалася з двох кімнат загальною площею 72 кв.м. й вона сплатила половину її вартості, що відповідачем подано до суду підроблений технічний паспорт,що був підставою для розрахунку вартості фактичної, а не проектної площі квартири для визначення суми по основному договору і це дає їй підстави для визнання за нею права власності на квартиру № 38 в якості відшкодування збитків спричинених їй невиконанням попереднього договору .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з підстав наведених в ній.

ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити. Зазначав, що основний договір купівлі-продажу квартир не міг бути укладений з позивачкою, оскільки він не може зареєструвати право власності на будинок, а отже у нього відсутнє право на розпорядження власністю, до того ж позивач не сплатила повну вартість квартири, проте користується нею, спричиняючи збитки саме йому.

Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися. З огляду на положення ч.5 ст.76 ,ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів визнала їх повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

В обґрунтування вимог про визнання права власності на спірні приміщення, а саме: на квартири №№ 37, 38 по АДРЕСА_1 загальною площею 32.6 кв. м. та 36.0 кв.м відповідно ; на площу горищного простору (мансардного поверху) у межах квартир №№ 37-38 зазначеного будинку, позивач посилалася на ст.ст.328,331,334,623,635 ЦК України та вказувала на те, що за попереднім договором вона сплатила відповідачу 434 000 грн. із обумовлених 880 000 грн. за ці приміщення, фактично ними користується, однак відповідач відмовився укладати основний договір купівлі-продажу цих приміщень та надати їй правоустановчі документи на них. З огляду на що вважала, що в неї виникло майнове право вимоги оформлення права власності на вказані квартири та нежитлове приміщення .

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права власності на квартиру № 37 за попереднім договором укладеним між сторонами, суд вважав ці її позовні вимоги доведеними та обгрунтованими, послався на те, що зобов'язання має виконуватися належним чином і з укладанням попереднього договору який не визнаний судом недійсним, у позивача виникло право на оформлення права власності на спірне житлове приміщення,а у відповідача - право на отримання вартості квартири на кореспондуючий обов'язок на оформлення права власності на вказану квартиру за позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання за позивачкою права власності на квартиру № 38 та горищне (мансардне) приміщення, суд виходив з того, що позивачкою не здійснена повна оплата другої квартири, яку вона мала намір придбати за попереднім договором .

З такими висновками суду погодитися не можна виходячи з наступного .

Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Частиною першою статті 328 ЦК Українипередбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК Українивстановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Зазначена стаття не передбачає можливості виникнення права власності на новостворене нерухоме майно за рішенням суду.

За правилами статті 392 ЦК Українипозов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах: № 6-131цс13, № 6-244цс14, № 6-318цс15, № 6-2124цс15 і в силу положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як убачається з матеріалів справи та пояснень сторін відповідач на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 виданого ГУ земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) 07.04.2006 року є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2.

На цій земельній ділянці збудований багатоквартирний будинок.

Згідно зі ст. 331 ч. 1 ЦК Україниправо власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одночасно ч. 2 ст. 331 ЦК України чітко встановлено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва і якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту реєстрації.

Відповідно до ст. 30-1 ЗУ «Про планування і забудову територій» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів здійснюється приймальними комісіями в порядку, встановленому КМУ.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів , як визначено у п.1ч.2 «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» затвердженого постановою КМУ № 1243 від 22.09.2004 року, полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд їх інженерно - технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Доказів, які б свідчили що об'єкт будівництва ,а саме будинок АДРЕСА_1 був прийнятий в експлуатацію і проведена державна реєстрація права власності відповідача на нього, не подано ,а сам відповідач ОСОБА_2 зазначив ,що таких і на даний час не існує, оскільки він не може зареєструвати своє право власності у зв'язку із наявністю судових спорів щодо нього та накладенням арешту на спірний об'єкт нерухомості.

Долучена до справи фотокопія Декларації про готовність об'єкта до експлуатації , з відміткою про її реєстрацію в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві 14.11.2011 року ( а.с.7-13) ніяким чином не посвідчена,оригіналу її суду не подано, а тому у розумінні ст.ст.58-59 не є належним та допустимим доказом. До того ж вона свідчить про готовність ,а не про прийняття до експлуатації.

Таким чином відсутні підстави вважати,що особа до якої позивається ОСОБА_1 набула право власності на новостворене майно - будинок АДРЕСА_1 і зокрема на квартири №№ 37,38 у цьому будинку та може розпоряджатися ним.

Разом із цим 08.07.2010 року та 08.12.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені попередні договори предметом яких було укладання у майбутньому договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. При цьому у першому договорі була обумовлена загальна площа квартири 72 кв.м, житлова - 36 кв.м та ціна 880 000 грн.; а у другому попередньому договорі - загальна площа визначена в 112 кв.м, житлова 36 кв.м й та ж сама ціна ( а.с.14-17).

У п.2.1 попереднього договору від 08.12.2011 року сторони домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 08.07.2014 року.

Проте, Договір купівлі-продажу квартири між сторонами не був укладений.

Позивач сплатила відповідачу 434 500 грн., лише частково виконавши свої грошові зобов'язання за попереднім договором та не погасила повну вартість квартири, визначену договором,а відповідач - не зареєстрував своє право власності на об'єкт нерухомості, що позбавило його можливості укласти нотаріально посвідчену угоду.

Згідно з ч.2 ст.635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки,завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Однак, позовних вимог про відшкодування збитків позивачкою не заявлено.

Пунктом 4 попередніх договорів укладених між сторонами чітко визначена відповідальність сторін у разі односторонньої відмови або порушення сторонами умов договору. Перехід права власності на нерухомість у таких випадках не передбачений ані договором, ані чинним законодавством.

За правилами ч.3 ст.635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку ( у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Виходячи з наведених норм права, суд першої інстанції не мав у даному випадку правових підстав для визнання за позивачкою права власності на квартиру.

Частиною третьою ст.303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки судом першої інстанції при вирішенні даного спору неправильно застосовані норми матеріального права, не враховані правові висновки Верховного Суду України, що призвело до неправильного вирішення спору, колегія суддів скасовує рішення суду та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 313-314, 316, 317ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту: У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,треті особи Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна,Державна реєстраційна служба Головного управління юстиції в м.Києві про визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення ,але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 754/10798/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/ 2589 /2016

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.