У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової О.В., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з обмеженою відповідальністю «Фараон ЛТД», ОСОБА_5, про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником ОСОБА_6, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 4 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом, який згодом уточнило, і остаточно просило стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 190 282,37 доларів США.

Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 5 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ЗАТ «Сведбанк Інвест», що змінило найменування на ПАТ «Сведбанк», та ТОВ «Фараон ЛТД», ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 56/12, згідно якого позичальнику відкрито мультивалютну кредитну лінію і ОСОБА_3 отримано кошти в сумі 1 000 000 доларів США зі сплатою 14% річних і з кінцевим терміном повернення 4 жовтня 2012 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_4 укладений договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

14 серпня 2013 року між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Омега Банк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 жовтня 2013 року виникла заборгованість у сумі 1 190 282,37 доларів США, яку і просить стягнути.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 4 лютого 2015 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 190 282,37 доларів США, що еквівалентно 9 513 926,99 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 4 лютого 2015 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» судових витрат в сумі 3 561 грн змінено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» по 1 780,50 грн судових витрат з кожного.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 4 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 5 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Інвестбанк», правонаступником якого є ЗАТ «Сведбанк Інвест», що змінило найменування на ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», та ТОВ «Фараон ЛТД», ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 56/12, згідно якого позичальнику відкрито мультивалютну кредитну лінію, що відновлюється. ОСОБА_3 отримав кредит у сумі 1 000 000 доларів США зі сплатою 14% річних, кінцевим терміном повернення якого визначено 4 жовтня 2012 року.

Умовами договору встановлено загальний закритий ліміт заборгованості та розподілено відкритий ліміт заборгованості із встановленням кожному процентної ставки за користування коштами кредиту.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 5 жовтня 2007 року укладений договір поруки, за умовами якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором.

14 серпня 2013 року між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Омега Банк» передає ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим станом на 30 жовтня 2013 року виникла заборгованість в сумі 1 190 282,37 доларів США.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що боржник належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, що надало банку право вимагати дострокового його повернення, дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за цим договором, визначивши її у валюті кредиту.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку судових витрат із залишенням рішення у іншій частині без змін, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи і правильно застосовані норми матеріального права при вирішенні позовних вимог, проте помилково стягнено судові витрати солідарно; а докази, надані в апеляційну інстанцію, складені після ухвалення рішення судом першої інстанції, тому апеляційним судом не враховані.

Повністю з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття (ст. 212 ЦПК України).

Обґрунтовуючи незаконність рішення суду першої інстанції, ОСОБА_4 посилалась на те, що 2 березня 2015 року між нею та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір про розірвання договору поруки, у зв'язку з чим зобов'язання між сторонами припинились, тому, на її думку, відсутні правові підстави для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, ОСОБА_4 вказувала на те, що відповідно до довідки від 2 березня 2015 року, виданої заступником начальника Департаменту по роботі з проблемними активами банківської групи «Дельта» ОСОБА_7, у ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором перед ПАТ «Дельта Банк» відсутня у зв'язку з відступленням банком права вимоги за договором від 26 вересня 2014 року.

Суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_4, послався на те, що договір про розірвання договору поруки та довідка від 2 березня 2015 року не були предметом розгляду у суді першої інстанції, виготовлені після ухвалення рішення судом першої інстанції і є неналежним доказом відсутності заборгованості.

Проте апеляційним судом не враховано надане йому частиною другою ст. 303 ЦПК України право дослідження нових доказів, неподання яких до суду першої інстанції обумовлено поважними причинами, і обов'язок встановити обставини і визначити відповідно до них правовідносини сторін.

Не з'ясувавши причини неподання вказаних доказів до суду першої інстанції, апеляційний суд їх долучив до справи, не надавши правової оцінки.

З'ясування питання можливого відступлення позивачем права вимоги, яке відбулося до ухвалення рішення судом першої інстанції, впливає на відповідні права банка.

Крім того, відсутність у ОСОБА_3 заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» останній пов'язував з відступленням права вимоги, а не з погашенням заборгованості за кредитним договором; посилання апеляційної інстанції на ненадання ОСОБА_4 належних і допустимих доказів на підтвердження погашення заборгованості помилкове, оскільки на такі обставини вона не посилалась.

У п. 11 постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Пленум Верховного Суду України роз'яснив: оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це. Таких роз'яснень апеляційний суд не врахував.

Крім того, сума заборгованості, про стягнення якої заявлено позов, складається із заборгованості за кредитом (833 256,26 доларів США, що еквівалентно 6 660 217,29 грн), заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом (324 878,96 доларів США, що еквівалентно 2 596 757,53 грн), заборгованості зі сплати пені за несвоєчасне повернення кредиту (23 470,05 доларів США, що еквівалентно 187 596,11 грн), заборгованості зі сплати пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитом (8 677,10 доларів США, що еквівалентно 69 356,06 грн).

Погоджуючись із розрахунком, проведеним позивачем і прийнятим судом першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що за порушення зобов'язання, грошовий еквівалент якого визначений у іноземній валюті, пеня має бути розрахована, виходячи із подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який сплачується пеня (п. 6.2, п. 6.3 кредитного договору).

У суді першої інстанції за клопотанням представника відповідача, що містило посилання на неправильний розрахунок пені, для з'ясування суми заборгованості призначена судово-економічна експертиза, яка не була проведена у зв'язку з недостатністю наданих на дослідження документів.

Отримавши повідомлення експерта про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи, суд першої інстанції не обґрунтував незастосування наслідків ухилення від участі у експертизі, передбачених ст. 146 ЦПК України, якщо є такі підстави, та не сприяв сторонам у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи і у здійсненні їх прав з огляду на непроведення експертизи.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не можуть бути визнані законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене та ухвалити рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої та апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану її представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 4 лютого 2015 року та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 10 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук