Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі за позовом акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до приватного підприємства «Млинівська меблева фабрика», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») звернулось до суд із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі за позовом акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») до приватного підприємства «Млинівська меблева фабрика» (далі - ПП «Млинівська меблева фабрика»), ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року, у задоволенні заяви відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» просить скасувати ухвали судів, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права, та просить постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження у цивільній справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надало до суду документів на підтвердження того, що воно є фінансовою установою, яка правомочна надавати такий вид фінансових послуг як факторинг, а також не надало доказів сплати суми фінансування, на виконання умов п. 3.2. договору факторингу від 20 квітня 2015 року.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦПК України судові рішення викладаються у таких формах: ухвали, рішення, постанови.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Млинівського районного управління юстиції та відділі державної виконавчої служби Рівненського міського управління юстиції перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів про солідарне стягнення з ПП «Млинівська меблева фабрика» та ОСОБА_3 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитними договорами.

20 квітня 2015 року між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором від 22 січня 2007 року та кредитним договором від 28 вересня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ПП «Млинівська меблева фабрика», перейшло до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України». Обов'язковість рішень суду є також однією з основних засад судочинства в Україні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Після набрання законної сили відповідним судовим рішенням, воно підлягає обов'язковому виконанню сторонами справи, які, виходячи із суті такого рішення, зазвичай набувають процесуального статусу стягувача та боржника, а у разі відсутності добровільного виконання судового рішення боржником - вчиняються дії щодо його примусового виконання у спосіб та в порядку, що визначені, зокрема Законом України «Про виконавче провадження», зокрема ініціювання відкриття виконавчого провадження, тощо.

Крім того, забезпечення належного виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

При цьому, виконання судового рішення - це заключний етап юрисдикційної діяльності. Без належної реалізації цієї стадії юрисдикційної діяльності втрачається сенс попередньої діяльності суду та інших органів, які уповноважені на здійснення захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних, юридичних осіб, територіальних громад та держави.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

За змістом ст. 512 ЦК України, ст. 378 ЦПК України та ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття кредитора в зобов'язанні він замінюється правонаступником.

Виходячи із цих норм, зокрема, пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України, у разі передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) чи правонаступництва (припинення юридичної особи шляхом злиття, приєднання поділу, перетворення або ліквідації, спадкування) на стадії виконання судового рішення відбувається вибуття кредитора.

Така заміна кредитора відбувається поза межами виконавчого провадження у разі смерті кредитора, припинення юридичної особи чи відступлення права вимоги.

У зв'язку з такою заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, у зв'язку із чим припиняється її статус сторони виконавчого провадження і її заміна належним кредитором проводиться відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 378 ЦПК України за заявою заінтересованої сторони зобов'язання, якою є правонаступник, що отримав від попереднього кредитора всі права та обов'язки в зобов'язанні, у тому числі й право бути стороною виконавчого провадження.

За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та ст. 8 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з п. 3.2. договору факторингу в дату підписання цього договору фактор зобов'язаний сплатити клієнтові суму фінансування у розмірі, вказаному в реєстрі боржників до цього договору згідно додатку 1 (а. с. 112).

За змістом п. 4.1. договору факторингу право власності на права вимоги, які відступаються за цим договором, вважається таким, що перейшло від клієнта фактору в день підписання акта приймання-передачі права вимоги (додаток 1.2.) за умови виконання фактором зобов'язань передбачених п. 3.2. цього договору. Право вимагати від боржників виконання всіх зобов'язань в межах відступлених права вимоги у фактора наступає після виконання фактором зобов'язань, передбачених п. 3.2 цього Договору. Акт приймання-передачі права вимоги, підписаний сторонами та скріплений їхніми печатками, у формі, викладеній в додатку 1.2. до цього договору, є доказом передачі права вимоги (а. с. 112).

20 квітня 2015 року ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк» підписано акта приймання-передачі права вимоги (а. с. 113).

Разом з тим, в матеріалах справи знаходиться копія платіжного доручення від 20 квітня 2015 року про сплату суми фінансування у розмірі, вказаному в реєстрі боржників до договору факторингу (а. с. 166).

Згідно п. 2.2. статуту ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» предметом діяльності товариства є виключно: факторинг, діяльність з обміну валют, фінансовий лізинг, надання коштів у позику в тому числі і на умовах фінансового кредиту, надання гарантій та поручительств, обслуговування карток, дорожніх чеків, кліринг, інші форми забезпечення розрахунків (а. с. 121-122).

Проте, вказані обставини судами попередніх інстанцій належним чином не досліджено.

Відмовляючи у задоволені заяви про заміну сторони виконавчого провадження суди виходили з того, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надано підтвердження оплати за передані йому права фінансової вимоги та документів, які б підтверджували, що воно є фінансовою установою, яка правомочна надавати такий вид фінансових послуг як факторинг, а отже суди дали неналежну оцінку договору, ліцензії, не врахували, що на стадії виконання договір факторингу, укладений між ТОВ «Фінансова Компанія «Довіра та Гарантія» та ПАТ «УкрСиббанк», є чинним та недійсним він не визнавався.

За таких обставин суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, судами порушено норми процесуального права, а тому відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 342 ЦПК України ухвали місцевого та апеляційного судів підлягають скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 23 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2016 року скасувати, питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М. Фаловська