Справа № 357/9562/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Подрєзова Г. О. ,

при секретарі - Александрова А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білій Церкві позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Банк « Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки не дійсним;

В С Т А Н О В И В :

Позивач Публічне акціонерне товариство «Банк « Фінанси та Кредит» звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 13.10.2006 р. між товариством та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 09-06-И/05, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 31000 доларів США зі сплатою 11,6% річних, зі строком повернення до 12.10.2021р. В якості забезпечення зобов»язання щодо погашення кредиту 13.10.2006р. між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 09- 06-П1,05, згідно з яким поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що й боржник. Умовами кредитного договору, передбачено сплату щомісячного мінімального платежу - 172,22 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості. Нарахування процентів передбачено кредитним договором, а саме сплата щомісячних платежів згідно графіка зниження розміру заборгованості за кредитом. Кредитним договором також передбачалося сплату комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 297,45 грн. кожного місяця. Але, через неналежне виконання позичальником своїх обов»язків за кредитним договором станом на 14.05.2015року виникла заборгованість за кредитним договором, яка складає 21185,22 доларів США та 257927,45 грн., з яких 18672,19 доларів США - основна сума заборгованості по кредиту, 2513,03 доларів США заборгованість по нарахованих відсотках за користування кредитом, 3866,85грн. заборгованість по комісійній винагороді за надання кредитних коштів, 354060,60грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків та комісії за кредитним договором за період з 14.05.2014р. по 14.05.2015р. Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість, що виникла в розмірі 21185,22 доларів США та 357927,45грн.

В судовому засіданні представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника за довіреністю в судовому засіданні позов не визнав повністю надав зустрічну позовну заяву до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що при укладенні кредитного договору, було порушено положення ст..ст.203,215 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме : умови договору є несправедливими, існує дисбаланс прав та обов»язків на шкоду споживача, відсутня істотна умова договору - сукупна вартість кредитного договору, відсутній детальний розрахунок загальної вартості кредиту для споживача, що позбавило позичальника можливості оцінити умови та порядок погашення кредиту. Фактична відсоткова ставка, виходячи з умов договору, розрахована не вірно, що значно здорожує вартість кредиту. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсним кредитний договір від 13.10.2006р. № 09-06-И/05 та договір іпотеки від 13.10.2006року, з підстав невідповідності кредитного договору ст. ст. 18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлено, що виконавець, виробник не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Крім цього, позивач послався на вимогу ст.. 230 ЦК України як на правову підставу позову, вказав, що одна сторона правочину ввела в оману другу сторону правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а тому такий правочин є недійсним.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася, хоч про час і місце розгляду була повідомлена належним чином, згідно рекомендованого повідомлення про вручення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов до задоволення не підлягає, а зустрічна позовна заява підлягає до задоволення.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що дійсно 13.10.2006р. між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 09-06-И/05, згідно з яким позичальник отримав кредит на суму 31000 доларів США зі сплатою 11,6% річних зі строком повернення до 12.10.2021р.

Відповідно до п.2.2 договору - для обліку наданих кредитних ресурсів банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № НОМЕР_1.

Згідно з п.2.3 договору кредитні ресурси використовуються за цільовим призначенням для придбання двохкімнатної квартири в АДРЕСА_1, загальною площею 48,7кв.м. житловою площею 33,4 кв.м.

Відповідно до п. 3.2 - позичальник зобов»язується щомісяця, в термін до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами в розмірі 172,22 доларів США, згідно графіка зниження розміру заборгованості (додаток №1)

Відповідно до п. 4.1 договору - відсотки за користування кредитом сплачуються у валюті кредиту, у відсотковій ставці 11,6 % річних. Згідно з п. 4.2. - нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за період з моменту списання кредитних коштів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування процентів проводиться по методу «факт» / 360 за кожний день користування кредитними ресурсами.

Відповідно до п. 4.7 договору позичальник щомісяця в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 297,45грн. У зазначений термін сплачується комісійна винагорода за попередній календарний місяць. Комісійна винагорода сплачується шляхом зарахування відповідної суми на рахунок за весь період до моменту повного погашення кредиту.

Відповідно до п.5.1 договору забезпечення виконання зобов'язань за цим договором є застава нерухомості (іпотека) , предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира номер 22 , м. Біла Церква, Київської області вул. Січневий прорив, 11 загальною площею 48,7 кв.м., житловою площею - 33,4 кв.м.

Відповідно до п. 5.2 договору - додатковим забезпеченням виконання зобов»язань за цим договором є порука фізичної особи ОСОБА_2, оформлена договором поруки № 09-06-П1/05 від 13.10.2006 року.

Згідно з п. 6.1 за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення.

Згідно з п. 7.8 договору - позичальник сплачує банку комісійну винагороду за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій у розмірі 1565,50грн. одноразово , у момент укладення цього договору на рахунок НОМЕР_2.

Суд виходить з того, що укладений сторонами кредитний договір є за своєю суттю споживчим кредитом, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України встановлено, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Законом України „Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 року в редакції від 15.12.1993 року передбачено, що він регулює відносини між споживачами товарів (робіт, послуг) і виготівниками, виконавцями, продавцями в умовах різних форм власності, встановлює права споживачів та визначає механізм реалізації державного захисту їх прав.

Пунктом 3 ст.12 Закону передбачено, що Продавець (виготівник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві товар (роботу, послугу), який за якістю відповідає вимогам нормативних документів, умовам договору, а також інформації про товар (роботу, послугу), що надається продавцем (виготівником, виконавцем).

Пунктом 1 ст.18 Закону передбачено, що Споживач має право на одержання необхідної, доступної та достовірної інформації про товари (роботи, послуги), що забезпечує можливість їх компетентного вибору.

Інформація про товари (роботи, послуги) повинна містити:

перелік основних споживчих властивостей товарів (робіт,

послуг), ціну та умови придбання товарів (робіт, послуг);

правила та умови ефективного використання товарів (робіт,

послуг).

Статтею 19 Закону задекларовано, що за всіма громадянами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених законодавчими актами. Продавець (виконавець) зобов'язаний всіляко сприяти споживачеві у вільному виборі товарів і послуг. Забороняється примушувати споживача придбавати товари і послуги неналежної якості або непотрібного йому асортименту.

Статтею 21 Закону передбачено, що умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виготівником (виконавцем, продавцем) у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Згідно з п.6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно якого договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Статею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг". Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Судом враховується те, що при укладенні кредитного договору від 13.10.2006року, банком не було доведено до відому позичальника - ОСОБА_1 істотні умови споживчого кредиту, в кредитному договорі немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту , розрахунок не був наданий і в судовому засіданні.

З додатку №1 до кредитного договору , наданого позивачем, вбачається, що кінцева сума лише тільки одних відсотків становлять суму 27119,83доларів США, тіло кредиту - 31000доларів США, а разом з тілом кредиту - 58292,06доларів США, сума нарахованої комісії, яка сплачується щомісячно по 297,45грн. - становить 53541,00грн..

Представник відповідача ОСОБА_1.(позивача за зустрічним позовом) послався на те, що з урахуванням висновку експерта судово-економічної експертизи № 279/16-45 від 15.06.2016року та умов кредитного договору щодо спати комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 297,45грн. щомісячно : 297,45 х 180 місяців = 53541,00грн. та умовах договору про сплату щомісячно процентної ставки в розмірі 11,6% річних є економічно необґрунтованим нарахування комісійної винагороди, що призвело до фактичного збільшення процентної ставки по договору на 3,57% річних. Свої обґрунтування представник відповідача підтвердив письмовими розрахунками.

Суд виходить з того, що згідно з висновком призначеної судом судово - економічної експертизи, за № 279/16-45 від 15.06.2016року експертом визначено як економічно необґрунтованими нарахування банком комісійної винагороди в розмірі 53541,00грн.

Суд також враховує, що ст.. 1011 ЦК України тлумачить термін «комісія» як договір, за яким одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.

Суд вважає, що зазначену комісію не можна вважати витратами позичальника за оформлення договору, оскільки такі витрати, як правило, передбачаються окремим пунктом кредитного договору.

Так, згідно з розділом 1 кредитного договору визначено, що щомісячна комісійна винагорода - комісійна винагорода за надання кредитних ресурсів, що сплачуються позичальником щомісяця банку у розмірі встановленому п. 4.7 договору. Відповідно до п. 4.7 кредитного договору позичальник сплачує щомісяця 297,45грн. комісійної винагороди.

Також п.7.8 договору передбачає сплату одноразово комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування при проведенні кредитних операцій - 1565,50грн. - одноразово. Але при цьому, кредитодавець жодних послуг позичальнику не надав, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім цього, суд враховує норму ч.1 ст.360-7 ЦПК України щодо обов»язкового застосування судами рішень ВС України враховую висновок по цивільній справі №6-80цс 12 згідно з яким при розгляді за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

З урахуванням зазначених обставин, щодо збільшення вартості кредиту на суму необґрунтовано нарахованої комісії, що підтверджується і висновком експерта КНДІСЕ, враховуючи додаткові нарахування комісії за обслуговування кредиту, тобто в даному випадку є дисбаланс між правами та обов»язками позичальника.

Крім цього, кредитний договір від 13.10.2006року № 09-06-И/05 ставить споживача (позичальника) в тяжке, несправедливе становище в договірних зобов'язаннях, умови кредитного договору суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача.

Разом з тим, із досліджених у судовому засіданні доказів, вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем.

Обов'язкові відомості, щодо витрат за договором у спірному договорі, а саме в додатку №1 містять умови про зміни у витратах, а саме - додаткові нарахування комісії за надання кредитних коштів, фактично збільшують відсоток за користування кредитними коштами.

Крім цього, графік погашення кредиту ( додаток №1) враховує лише сплату щомісячної комісії - 297,45грн. , тобто взагалі не відповідає умовам п. 4.7 кредитного договору, щодо сплати по 297,45грн. щомісячно протягом 180 місяців, оскільки не вказують які суми щорічно підлягають сплаті в рахунок комісії, що є також несправедливим відносно споживача, оскільки позбавили споживача оцінити істотні умови кредитного договору, які він підписав без з»ясування всіх обставин.

Зазначені в кредитному договорі та в додатку до нього суми, що підлягають до сплати, і докази про те, що ці відомості були офіційно доведені до відому споживача, відсутні, а тому відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України.

Як зазначив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011р. у справі № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст.634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

При підписанні кредитного договору, позивач цілком довіряв банківським працівникам, як спеціалістам, оскільки не володіє спеціальними знаннями в області юриспруденції та банківського права, проте Банк приховав від нього фактичні суми по кредиту, тим самим позбавив його права прийняти відповідно правильне рішення щодо умов кредитування взагалі.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6ст.203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину встановлених спеціальними законами, визначено як підставу його недійсності.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Між сторонами ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 13.10.2006 року був укладений договір іпотеки, яким в заставу (іпотеку) передане нерухоме майно у вигляді квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобов»язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов»язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що за недійсності кредитного договору, а також наявності договору забезпечення виконання основного договору, є підстави вважати недійсним і похідний договір, а тому суд вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом повністю обґрунтовані та підлягають до задоволення в частині порушення прав споживача.

Щодо вимог позивача про застосування ст.. 230 ЦК України, на думку суду дані вимоги не обґрунтовані. Так, згідно з нормою ч.1 ст.230 передбачено - якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Але, доказів навмисного введення сторони в оману в судовому засіданні надано не було.

Оскільки позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають до задоволення, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості до задоволення не підлягає.

При цьому суд враховує і те, що станом на 14.05.2015року позичальником сплачено на користь банку 12327,81 доларів США в рахунок погашення тілу кредиту, 20851,99 доларів США процентів за користування кредитом та 26770,50грн. комісії, сума якої нарахована безпідставно.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що доведеними є позовні вимоги позивача ОСОБА_1 щодо порушення його прав як споживача за кредитним договором.

Керуючись ст..ст.15,60,212-215,223 ЦПК України, ст..ст.203,215, 634, ст..56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст..ст. 11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд-

В И Р І Ш И В :

Зустрічну позовну заяву задовольнити.

Визнати недійсними кредитний договір від 13.10.2006 року № 09-06-И/05 , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю « Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 та іпотечний договір від 13.10.2006 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 про передачу в іпотеку квартири АДРЕСА_3.

В задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства «Банк

« Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Г. О. Подрєзова