Провадження № 2-о/235/475/16
Справа № 235/4699/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Данилів С.В.,

за участю секретаря: Харенко Т.В.,

заявника: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 у м. Покровську цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

20 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що 12 липня 2016 року у м. Керчі Автономної Республіки Крим помер її чоловік, ОСОБА_2.

Заявник вказує, що після смерті свого чоловіка вона звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області з метою реєстрації його смерті, однак їй було відмовлено, оскільки документ наданий нею на підтвердження смерті чоловіка, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/1324.

З огляду на вищенаведене, просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт смерті ОСОБА_2, яка настала 12 липня 2016 року у м. Керчі АвтономноїРеспубліки Крим.

Представник заінтересованої особи про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином у судове засідання не зявився, надав заяву в якій просить справу розглянути за відсутності представника органу державної реєстрації актів цивільного стану та постановити рішення на підставі наданих документів, згідно вимог чинного законодавства України.

Заслухавши пояснення допитаної в якості свідка ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3, дослідивши письмові докази, судом встановлені такі обставині та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За приписами ст.ст.57-60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Відповідно до роз'яснень п. 13 Постанови ПВС України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7ст.273 ЦПК) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії І-НО № 354090, виданого Палацом одруження м. Донецька, зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 (прізвище змінено на ОСОБА_2).

Згідно відповіді Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 2048/03.2-09.4 від 18 липня 2016 року, ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2, оскільки наданий документ на підтвердження смерті ОСОБА_2, не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08 серпня 2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за № 1150/1324.

На підтвердження факту смерті свого чоловіка ОСОБА_2, заявником додано до заяви лікарське свідоцтво про смерть № 35 від 13 липня 2016 року, згідно якого ОСОБА_2 помер 12 липня 2016 року внаслідок коронарного атеросклерозу, свідоцтво про смерть серії І-АЯ № 563331, видане 13 липня 2016 року Керченським міським відділом РАЦС Департаменту РАЦС Міністерства юстиції Республіки Крим, а також копію довідки про смерть № 1305 від 13 липня 2016 року, копію санітарних умов на перечення тіла померлого ОСОБА_2 № 14/2188-16 від 14 липня 2016 року. Зазначені документи видані установами, що розташовані на окупованій території.

Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, свідоцтво про смерть, копію довідки про смерть, санітарних умов на перечення померлого, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документа про смерть особи, виданого закладом, що знаходиться на окупованій території, як доказу, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Крім того, допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що ОСОБА_2 був її чоловіком і такий помер 12 липня 2016 року у м. Керчі Автономної Республіки Крим, під час знаходження на відпочинку.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що ОСОБА_2 був її дідом, разом з яким вона поїхала у Крим на відпочинок. Там дідові стало погано і він помер у реанімаційному відділені Керченської лікарні 12 липня 2016 року.

Також, заявником на підтвердження вимог було надано суду фотографії могили померлого ОСОБА_2

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі показань свідків та інш.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

З огляду на вищенаведене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити, встановивши факт смерті ОСОБА_2, що в подальшому буде підставою для державної реєстрації акта про смерть.

Керуючись ст. ст.10, 60, 212-215, 223, 234, 256 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, помер 12 липня 2016 року у м. Керчі Автономної Республіки Крим.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ОСОБА_2 судового рішення невідкладно надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для державної реєстрації смерті особи.

Головуючий: С.В. Данилів