АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа 761/36673/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/7563/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гуменюк А.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

16 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року позов задоволено.

Визначити ОСОБА_5 додатковий строк в один місяць, для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у грудні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що вона є монахинею Свято-Покровського жіночого монастиря у м. Києві і, що у монастирі вона познайомилась із ОСОБА_6, яка часто відвідувала служби у монастирі.

Зазначила, що ОСОБА_6 передала їй копію заповіту, складеного на її ім'я, згідно якого ОСОБА_5 є єдиним спадкоємцем усього майна, що належало померлій

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та на частину квартири АДРЕСА_2. У зв'язку із сімейними обставинами, ОСОБА_5 не змогла вчасно звернутись до нотаріальної контори для подання заяви про прийняття спадщини, причинами пропуску строку для прийняття спадщини стало її тривале перебування з квітня 2012 року по липень 2014 року на території Російської Федерації, через догляд за інвалідом дитинства ОСОБА_7, яка є онукою її рідного брата ОСОБА_8

Крім того, зазначила, що до травня 2015 року вона не мала можливості розпочати розшук ОСОБА_6, так як доглядала за рідним онуком ОСОБА_9.

У червні 2015 року позивач звернулась із заявою до нотаріуса про прийняття спадщини за заповітом, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_6 їй було відмовлено, у зв'язку із порушенням строку, визначеного законом для звернення із заявою про прийняття спадщини.

У зв'язку із викладеним, просила суд визначити додатковий строк тривалістю в один місяць для прийняття спадщини за заповітом, яка відкрилась листопада 2013 року, після смерті ОСОБА_6

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, що підтверджується копією актового запису про смерть № 19213 від 19 листопада 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_6, відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме: на квартиру АДРЕСА_3, яка належала померлій на підставі Договору дарування від 14 вересня 1995 року та на частину квартири АДРЕСА_4, яка належала померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 20 листопада 2006 року.

4 жовтня 2010 року ОСОБА_6, було складено заповіт, за змістом якого все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповіла на користь ОСОБА_5. Вказаний заповіт посвідчено державним нотаріусом Кузьмичем В.М. Першої Київської державної нотаріальної контори, за реєстром № 2-2256.

Як вбачається з матеріалів справи, 4 червня 2015 року позивач звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом

Постановою від 11 червня 2015 року № 4297/01-16, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора відмовила Позивачу у видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом оскільки Позивач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною 1 ст. 1269 ЦК України визначено, що, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

За змістом ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем строк пропущено з поважних причин.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори, третя особа: ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини відмовлено.

При цьому зазначеними судовими рішеннями встановлено, що позивач повернулася в Україну 15 липня 2014 року, а відповідно до поданих ОСОБА_5 доказів, а саме: виписного епікризу № 16763, виданого Нейрохірургічним центром Броварської ЦРЛ, ОСОБА_9, 1990року народження отримав травму в ДТП 13 жовтня 2014 року , був виписаний 14 жовтня 2014 року, від подальшого оперативного лікування хворий та його родичі відмовилися. Доказів на підтвердження того, що позивач здійснювала за ОСОБА_9 догляд до весни 2015 року, суду не надано.

Таким чином, судом визнано причини пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини неповажними і зазначена обставина маю преюдиційне значення.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постановах від 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15) та від 26 вересня 2012 року (№ 6-85цс12), відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 повернулась на територію України у липні 2014 року, проте, до червня 2015 року (протягом 11 місяців) не знала про смерть ОСОБА_6, до нотаріальної контори не зверталась.

За таких обставин, з врахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_5 щодо поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм діючого законодавства, колегія суддів вважає за необхідне рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді