Ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 20 травня 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 Зазначав, що під час шлюбу, діючи за спільною згодою, для потреб їхньої родини, 19 грудня 2009 року ОСОБА_4 уклала спадковий договір з ОСОБА_5, відповідно до якого остання після своєї смерті передавала у власність відповідача належну їй квартиру АДРЕСА_1. Згідно з п. 17 вказаного договору він укладався з його письмової згоди та був нотаріально посвідчений. При цьому вказував, що з 19 грудня 2009 року він з дружиною та сином почали проживати в даній квартирі разом з ОСОБА_5, а після її смерті, 13 вересня 2013 року, зареєструвалися за вказаною адресою. Крім того, 26 січня 2013 року ОСОБА_4 уклала спадковий договір з ОСОБА_6, відповідно до якого остання після своєї смерті передавала у власність відповідача належну їй квартиру АДРЕСА_2. Згідно з п. 3.2 вказаного договору він укладався з його письмової згоди, був нотаріально посвідчений. На виконання даних договорів, за спільні кошти, з яких більша частина зароблялась саме ним, він з дружиною забезпечували утримання вказаних осіб, а після їхньої смерті отримали у спільну сумісну власність вказані квартири. Шлюб між ними було розірвано у березні 2015 року. Проте ще за час шлюбу з вини відповідача почали виникати непорозуміння з приводу нерухомого майна, у зв'язку з тим, що відповідачка вважала, що обидві квартири набуті нею в порядку спадкування і є її особистою приватною власністю. При цьому позивач зазначав, що він для потреб родини облаштовував спірні квартири, власними силами робив ремонт двокімнатної квартири та на даний час займається ремонтом другої однокімнатної квартири. В добровільному порядку відповідачка відмовляється поділити їх на спільне майно, перешкоджає йому у користуванні житлом, іншим житлом він не забезпечений.

Враховуючи викладене, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони у справі - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 травня 2005 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2014 року. У шлюбі мають дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Встановлено, що за час шлюбу, 19 грудня 2009 року, ОСОБА_4 уклала спадковий договір з ОСОБА_5, відповідно до якого остання після своєї смерті передавала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. Вказаний спадковий договір посвідчений 19 грудня 2009 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нестеренко Н.Н., зареєстрований в реєстрі № 339, та набувачем здійснена державна реєстрація права власності, згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 29 серпня 2013 року. Спадковий договір від 19 грудня 2009 року в судовому порядку не було розірвано.

Згідно з п. 17 вказаного спадкового договору укладання цього договору здійснювалось за письмовою згодою чоловіка набувача майна - ОСОБА_3, справжність підпису якого засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу НестеренкоН.Н. 19 грудня 2009 року за реєстровим № 338.

Судами встановлено, що з того ж часу набувач ОСОБА_4, її чоловік ОСОБА_3 та їхній син почали проживати в зазначеній квартирі та після смерті відчужувача ОСОБА_5, 13 вересня 2013 року зареєструвалися за вказаною адресою.

Крім того, 26 січня 2013 року ОСОБА_4 уклала спадковий договір з ОСОБА_6, відповідно до якого остання після своєї смерті передавала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2. Вказаний спадковий договір посвідчений 26 січня 2013 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А., зареєстрований в реєстрі № 114, та набувачем здійснена державна реєстрація права власності, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності від 17 червня 2014 року. Спадковий договір від 26 січня 2013 року в судовому порядку також не було розірвано.

Згідно з п. 3.2 вказаного спадкового договору набувач діє за згодою ОСОБА_3, справжність підпису якого на заяві про згоду засвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Князєвою Ю.А. 26 січня 2013 року за реєстровим № 113.

Згідно зі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу; за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; за час шлюбу, але за кошти які належать їй, йому особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної ресторації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України і ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до п. 24 вказаної Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Отже, суди дійшли правильних висновків, що спірне нерухоме майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуто під час перебування позивача та відповідача у зареєстрованому шлюбі, на підставі укладених відповідачем договорів (спадкових) в інтересах сім'ї, за письмовою згодою другого з подружжя чоловіка набувача. При цьому при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно з ч. 1 ст. 70 СК України суд правильно вважав частки позивача та відповідача рівними, тобто по 1/2 частки кожному.

Конституцією України передбачено право спадкування власності громадян і забезпечується можливість розпоряджатися своїм майном на випадок смерті. Тому на виконання даного положення Конституції України, в Цивільному кодексі України передбачено дві групи нормативних конструкцій щодо переходу прав та обов'язків від померлої особи до інших осіб: перша - норми щодо спадкування і друга - спадковий договір.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Законодавством України включено спадковий договір до Книги шостої Цивільного кодексу України, що, в свою чергу, зумовлює необхідність визначення правової природи спадкового договору, встановлення його специфічних ознак.

Так, статтею 1302 ЦК України визначено, що за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Згідно з ЦК України сутність спадкового договору полягає в тому, що за таким договором відбувається розпорядження належним відчужувачеві майном ще за життя, але із набуттям набувачем права власності на майно після смерті відчужувача. При цьому до спадкового договору не застосовуються норми спадкового права.

Істотною умовою спадкового договору є його предмет, яким виступає майно відчужувача.

Отже, спадковий договір має подвійну правову природі, він одночасно є і розпорядженням на випадок смерті, і договором змістом якого визначаються його істотні умови.

При цьому інститут спадкового договору має тісний зв'язок з підгалуззю зобов'язального, а не спадкового права, оскільки виступає різновидом договорів про передачу майна у власність. Схожість спадкового договору із спадкуванням виявляється в спільності основної юридичної підстави виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, якою є смерть фізичної особи - відчужувача.

Крім того, у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування, в тому числі право на обов'язкову частку.

Отже, з урахуванням вищевикладених вимог закону та встановлених обставин справи доводи касаційної скарги про те, що спірне нерухоме майно є особистою власністю ОСОБА_4, оскільки набуте нею в порядку спадкування за спадковими договорами і не підлягає поділу між нею і позивачем, відхиляються.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 та Ѕ частки квартири АДРЕСА_2.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана