Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1880/15-ц

25 квітня 2016 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Битківського Л.М.,

з участю секретаря Дякун М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Богородчани, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про повернення боргу за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачкою 13.05.2014 року було укладено договір позики, згідно якого відповідачка взяла у нього в борг кошти в сумі 20000 грн., які зобов'язувалася повернути до 01.06.2014 року. Однак кошти в обумовлений строк не повернуто.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідачка попередньо уже позичала у нього кошти, а в травні 2014 року звернулась знову звернувся до нього з проханням терміново позичити їй 20000 грн. на короткий час. У приватного нотаріуса ОСОБА_3 вони посвідчили нотаріально укладений договір. Однак ОСОБА_4 не виконала умови договору та не повернула грошей в обумовлений строк, від виконання свого обовязку ухиляється. Тому просив стягнути з відповідача борг, проценти за користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ, індекс інфляції та 3% річних за прострочення виконання грошового зобовязання і судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні заявлений позов не визнав. Вказав, що позивач не звертався до відповідача з вимогами про повернення коштів, а дата повернення коштів, зазначена у договорі, ОСОБА_2 не була відома, оскільки договір був складений лише у двох примірниках, один з яких залишився у справі нотаріальної контори, а інший виданий на руки ОСОБА_1 Також вважає розрахунок заявлених вимог, зроблений позивачем не обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які подані у розпорядження суду, зясувавши фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 13.05.2014 року був укладений нотаріально засвідчений договір позики за яким позичальник отримала від позикодавця 20000 гривень, які зобов'язувалася повернути до 01.06.2014 року, про що зазначено у п.3 Договору. Відповідачем свої зобовязання не виконано. Посилання представника відповідача на те, що відповідачу не було відомо у який строк має бути повернута позика суд вважає не обґрунтованими, оскільки такий строк безпосередньо вказаний у договорі.

Разом з тим, суд вважає, що представлений позивачем розрахунок про стягнення 39225,71 грн. не відповідає змісту договору та вимогам законодавства.

Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Пунктом 1 Договору передбачено, що позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі 20000 грн., а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів на умовах, визначених Договором. За змістом договору, сторони дійшли домовленості про безпроцентну позику, що у своїх пояснення в судовому засіданні підтвердив і позивач.

Таким чином нарахування у поданому розрахунку процентів за користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ не відповідає умовам договору. Не відповідає таке нарахування процентів у період після настання строку виконання зобовязання і вимогам закону.

Так, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, стягненню з відповідача підлягає сума основного боргу 20000 грн., а також інфляції втрати в період з 01.06.2014 по 31.12.2015 року в сумі 12400 грн., а також 950 грн. як 3% річних від простроченої суми за 578 днів прострочення виконання зобовязання.

У задоволенні інших вимог слід відмовити.

Судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України слід покласти на відповідача.

На підставі наведеного, ст.625, 1046-1048 ЦК України, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (ід.н.) в користь ОСОБА_1 20000 грн. боргу за договором позики від 13.05.2014 року, а також 12400 грн. інфляційних втрат та 950 грн. за прострочення виконання зобовязань і 487,20 грн. оплаченого судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Івано-Франківської області через Богородчанський районний суд шляхом подання позивачем апеляційної скарги протягом 10 дні з дня його проголошення.

Суддя Битківський Л.М.