Справа № 202/815/16-ц
Провадження № 2/202937/2016
25 лютого 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
в складі: головуючого судді - Мороза В.П.
при секретарі - Овечко А.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Житлово-будівельний кооператив №391, Дніпропетровське міське управління ГУМВС у Дніпропетровській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розірвання договору підряду, виключення із числа службових квартири, визнання права власності на квартиру,-
Натомість відповідач відмовився розірвати договір підряду, а також залишати квартиру, мотивуючи це тим, що він за власні кошти здійснив поліпшення зазначеного приміщення, тому бажає привласнити квартиру. Позивач проживає із сімєю у зазначеній квартирі протягом значного часу, має всі необхідні документи для здійснення її приватизації, неодноразово звертався до житлово-експлуатаційної організації, але не отримав дозволу на приватизацію оскільки отримував квартиру як службову.
Позивач вважає, що такі дії відповідача є незаконними, та вважає що має першочергове право на отримання квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у власність.
В судове засідання позивач з?явився, підтримав позов у повному обсязі.
Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України.
Представники третьої особи - Житлово-будівельний кооператив №391, у судове засідання не зявились, були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи.
Представники третьої особи - Дніпропетровського міського управління ГУМВС у Дніпропетровській області, в судове засідання не з'явились, були належним чином повідомлені про день та час розгляду справи.
Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявились, подали заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.
Згідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем був укладений договір підряду від 20.11.2015 відповідно до якого, відповідач зобовязався здійснити капітальний ремонт строком до 20.02.2016, а позивач оплатити вартість матеріалів та наданих послуг одразу у розмірі 20 000 грн. та додатково 20 000 грн. після закінчення ремонту відповідачем. У п.3.1. договору підряду відповідач був зобовязаний підтвердити витрати на куплені будівельні матеріали. Натомість відповідач отримав 20 000 грн. та частково здійснив ремонт у ванній кімнаті, а саме замінив кахель та водопровідні труби. Документів, які б підтверджували вартість будівельних матеріалів відповідач не надав та просив надати йому додатково 20 000 грн. У звязку з чим позивач звернувся до відповідача про розірвання договору підряду через невиконання відповідачем своїх обовязків. Відповідач відмовився розірвати договір підряду та залишати квартиру, мотивуючи це тим, що він за власні кошти здійснив поліпшення зазначеного приміщення, тому бажає привласнити квартиру.
Матеріали справи не містять належних доказів від відповідача, які спростовують наявність виконання ним умов договору.
У відповідності до ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
Згідно до ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Підстави для звільнення від відповідальності встановлені ст. 617 ЦК України згідно з якою особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
В той же час, враховуючи ч.2 ст. 617 ЦК України, суд не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Згідно з ч. 2 зазначеної статті Цивільного кодексу України передбачено, якщо сторони не досягав згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони.
В той же час сторонами договору було обумовлено додаткову підставу для розірвання договору. Так, згідно до п. 4.3. Договору, у разі не виконання однією із сторін своїх обовязків договір підряду може бути розірваний в односторонньому порядку.
Пунктом 3.1. були передбачені обовязки підрядчика надавати докази витрат, які він поніс на будівельні матеріали. Отже, відповідачем не були виконані свої обовязки, додатково понесені витрати відповідач належними доказами не підтвердив. Натомість позивач надав позивачу 20 000 грн, передбачені пунктом 1.3., що підтверджується розпискою від 20.11.2015.
З урахуванням викладеного, позовні вимоги щодо розірвання договору підряду від 20.11.2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відносно права на отримання у власність позивача майна та виведення його із службового користування суд зазначає наступне.
З довідки про склад сім'ї та прописки вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання позивача та його сімї. Також наявні документи, які підтверджують, що позивач та його сімя є багатодітною та мають право на пільги згідно діючого законодавства.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру, виготовленого станом на 11.02.2016, виданого ОСОБА_1 та ОСОБА_3, загальна площа квартири складає 52,2 кв.м., в тому числі житлова площа (дві кімнати площею 13,9 кв. м. та 18.8 кв. м.), допоміжна площа (кухня площею 7,5 кв. м, коридор площею 7,1 кв. м., санвузол площею 2,8 кв. м. та 0,9 кв.м., вбудована шафа площею 0,4 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м.).
Відповідно до ст.3 Закону України від 19.06.1992 № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв. м загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв. м на сім'ю.
Враховуючи склад сімї позивача (пять осіб), а також той факт, що члени сімї позивача раніше не приймали участь у приватизації, що підтверджується довідками комунального підприємства «Краснодонське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», позивач та його сімя мають право на приватизацію зазначеної квартири.
Позивач звернувся до Житлово-будівельного кооперативу №391 з приводу приватизації квартири, про що отримав відповідь про неможливість її приватизувати, оскільки зазначена квартира була отримана позивачем як службова.
Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична чи юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності.
Частиною 5 Житлового кодексу України та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Згідно відповіді Управління корпоративних прав Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради від 30.12.2014 року, на теперішній час будинок за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Шолохова, 29 є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська, перебуває на балансі Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району.
Позивач звернувся до Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Амур-Нижньодніпровського району, який повідомив, що підїзд, у якому знаходиться квартира №212 належить до власності Житлово-будівельного кооперативу №391. Докази письмового звернення до Житлово-будівельного кооперативу №391 наявні у матеріалах справи.
Відповідно до ст. 8 ЗУ „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), крім того, відповідно до Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир(будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян» до заяви мають бути додані довідка про склад сім'ї та займані приміщення, оригінал та копія технічного паспорта на квартиру, копія документа, на підставі якого громадянин набув право найму квартири, копії документів повнолітніх членів сім'ї, копії свідоцтв про народження дітей, документи, де вони проживали до цього часу і документи про те, чи за попереднім місцем проживання не брали участі у безоплатній приватизації житла. Весь цей перелік документів був наданий позивачем, однак йому було відмовлено у приватизації зазначеної квартири.
Згідно з п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Приватизація можлива лише після того, коли статус службової квартири буде з неї знятий.
Згідно з положеннями ст.ст. 21, 22, 41 та 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються державою і не можуть бути скасовані.
Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності (ч. 1 ст. 345 ЦК України).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Відповідно до ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, які використовуються громадянами на умовах найму.
Згідно з ч. 3. Ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.
Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до вимог ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як передбачено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» N 20 від 22.12.1995 року судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про передачу в приватну власність майна, яке за законом підлягає відчуженню громадянину (зокрема: відповідно до ст.1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" підлягають передачі сім'ям наймачів квартири (будинки) та належні до них господарські споруди і приміщення). Судами розглядаються й інші позови, повязані з охороною права приватної власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Згідно із ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Проаналізувавши наведені дані, всі матеріали справи, в якій, на підтвердження вищевказаного обґрунтування містяться копії, на підтвердження яких для огляду суду позивачем надавались оригінали, судом не встановлено даних про те, що задоволення позовних вимог суперечить закону, а тому, враховуючи зміст вищенаведених положень діючого законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 9, 65-1 ЖК України, ст. 345 ЦК України, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Житлово-будівельний кооператив №391, Дніпропетровське міське управління ГУМВС у Дніпропетровській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про розірвання договору підряду, виключення із числа службових квартири, визнання права власності на квартиру - задовольнити.
Розірвати договір підряду, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, від 20.11.2015.
Виключити із числа службових квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Визнати за ОСОБА_1 (паспорт серії АО номер 017088, виданий Красногвардійським РВ ГУМВС України в Дніпропетровській області 03.02.2012 року, ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_3 (паспорт серії ЕН номер 320043, виданий Краснодонським МВ УМВС України в Луганскій області 09.03.2004 року, ІПН НОМЕР_2), ОСОБА_4 (свідоцтво про народження серії 1-КИ №487488, ІПН - НОМЕР_3) право власності на квартиру, площею 53,2 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в рівних частках.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.П. Мороз