АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4085/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 8 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволені частково: на його користь стягнуто з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» (далі ПАТ КиївЗНДІЕП) 11101,07грн заборгованості по заробітній платі та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; стягнуто з ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» на користь держави 487,20грн судового збору.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15 січня 2013 року по 4 вересня 2015 року ОСОБА_5 працював у відповідача, який не у повному обсязі виплатив позивачу заробітну плату. Виходячи з доведеності і обґрунтованості позовних вимог, вважаючи порушеними права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним законодавством України, а також що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати позивачу завдано моральну шкоду, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу та залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 8 грудня 2015 року - скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі з урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог (ас2-5,21,48) є стягнення заборгованості по заробітній платі позивача станом на 31.12.2014 у сумі 11101,07грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з доведеності і обґрунтованості позовних вимог. Проте, такий висновок суду не грунтується на встановлених обставинах і не відповідає нормам матеріального права.

Заробітна плата відповідно до ст.94 КЗпП України та ст.1 Закону України «Про оплату праці» - це винагорода, обчислена як правило у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Право працівника на належну заробітну плату кореспондується з обов'язком роботодавця нарахувати йому гарантовані державою виплати та виплатити їх. При цьому право працівника на отримання заробітної плати не залежить від того, чи було здійснено роботодавцем нарахування відповідних грошових виплат. У разі порушення законодавства про працю працівник вправі звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Отже, визначальним і таким, що підлягає доказуванню, є факт належності працівнику винагороди за виконану роботу, яка з порушенням законодавства про працю не нарахована і не виплачена йому роботодавцем.

Належною працівнику заробітною платою є усі виплати, на отримання яких він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснено нарахування таких виплат, чи ні.

Встановлено, що позивач звільнений з роботи наказом №59к від 04.09.2015 за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 4 вересня 2015 року, і з ним 10 вересня 2015 року проведено розрахунок при звільненні у розмірі 1389,27грн (ас33,34,36). Зазначених обставин сторони не заперечують.

В обгрунтування позовних вимог представник позивача посилався на Індивідуальні відомості про застраховану особу, видані Управлінням Пенсійного Фонду України у Печерському районі міста Києва від 17.03.2015, та Виписку по картковому рахунку від 06.04.2015 про фактично отримані позивачем кошти в якості заробітної плати.

Відповідно даних Пенсійного фонду за 2014 рік ОСОБА_5 за місцем роботи у відповідача нараховано 41444,41грн (ас53-54), а відповідно даних по рахунку позивача виплачено 45343,34грн (ас55-59). Отже, фактично позивач отримав заробітної плати за 2014 рік більше, ніж йому було нараховано (45343,34грн - 41444,41грн = 3898,93грн), і цього факту сторона позивача не заперечує. У чому полягає різниця між фактично виплаченою заробітною платою та нарахованою, позивач і його представник не зазначають, проте, вважають, що за жовтень-грудень 2014 року ОСОБА_5 безпідставно не нараховано заробітну плату виходячи з розміру окладу 5000грн на місяць, які він з урахуванням різниці між нарахованою та фактично виплаченою заробітною платою і просив стягнути з відповідача: (5тис.грн х 3міс) - 3898,93грн = 11101,07грн.

Проте, з такими доводами позивача у повній мірі погодитись неможливо, адже вони не відповідають установленим обставинам справи і вимогам закону з огляду на таке.

Встановлено, що Наказом Генерального директора ПАТ КиївЗНДІЕП№60к від 22.07.2014 у зв'язку з відсутністю доходів за основним видом діяльності, що призвело, зокрема, і до неможливості фінансування заробітної плати працівників, всіх працівників ПАТ КиївЗНДІЕП з 01.08.2014 по 31.08.2014 переведено на режим роботи неповної занятості один день на місяць, робочим днем вважати перше число місяця (ас41). Аналогічні накази були видані на період жовтня-листопада 2014 року (ас42-43).

Також з матеріалів справи відомо і не заперечується сторонами, що у серпні 2014 року на підприємстві відбулась зміна керівництва, виконуючий обов'язки генерального директора відповідача звертався до органів МВС України з приводу незаконного привласнення невідомими особами реєстраційних та установчих документів і печатки інституту, проводились службові розслідування з приводу відсутності документів бухгалтерського і кадрового обліку, фактів безконтрольної видачі готівкових коштів (ас37-44).

Враховуючи сукупність наведених обставин самі по собі посилання позивача і його представника на незаконність указаних наказів (про режим роботи неповної занятості один день на місяць) без оспорення їх у передбаченому законом порядку не дають підстав уважати встановленим факт їх незаконності та факт виконання позивачем роботи за трудовим договором, адже накази не скасовані, є чинними і не можуть не братись до уваги при вирішенні спору.

Враховуючи, що порядок оплати у період режиму роботи неповної занятості один день на місяць цими наказами не передбачений, враховуючи також, що в обгрунтування позовних вимог у даній справі ОСОБА_5 не посилається на зазначені обставини і норми закону, що їх регулюють, - пред'явлені позовні вимоги про стягнення за вказаний період заборгованості по заробітній платі як безпідставно не нарахованій і не виплаченій не можна вважати законними і обгрунтованими.

Доводи позивача про те, що він протягом жовтня-грудня 2014 року виконував роботу за трудовим договором, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

З огляду на викладене у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення недоведених позовних вимог ОСОБА_5 про стягнення з відповідача безпідставно не нарахованої і невиплаченої заробітної плати за період жовтня-грудня 2014 року, адже з огляду на викладене вважати, що суд повно і всебічно з'ясував обставини, що мають значення для вирішення спору, немає. Разом з тим, оскільки позивач не посилався на зазначені обставини як на підставу позовних вимог, у суду першої інстанції були відсутні підстави їх перевіряти, а це відповідно до положень ст.303 ЦПК України унеможливлює їх перевірку апеляційним судом.

У зв'язку з недоведеністю пред'явлених позовних вимог у їх задоволенні слід відмовити. Зазначене не перешкоджає позивачу звернутися до суду з такими ж вимогами з інших підстав, що не були предметом розгляду у даній справі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,309,313,316 ЦПК України, колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 8 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна