Провадження № 22-ц/773/1267/16 Категорія: 27 Доповідач: Здрилюк О. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

секретар - Шугалова О.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

пр-ка відповідача - Місюри І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсними кредитного договору та правочинів забезпечення за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

30 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який, з урахуванням доповнення до судового позову (а.с.111-124) мотивує тим, що 11.07.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір НОМЕР_1, згідно умов якого банк надав йому кредит у валюті за відсутності індивідуальної ліцензії. Умови договору несправедливі. Договір укладений під приводом обману. Не було договору на укладення рахунку. Кошти за договором отримані ним не повністю, графік погашення заборгованості не виданий, до підписання договору не надано інформації про собівартість кредиту, не видано застережень щодо інфляційних ризиків і особливих умов договору, порушено його права на оплату заборгованості у національній валюті. Крім того, мав місце обман в розрахунках відсоткових ставок, при оформленні страхового випадку для невиплати збитку 48 930 грн., при оплаті заборгованості по кредиту - відрахування щомісячної комісії, при нарахуванні штрафів. Мала місце спроба втягнути його в кабалу позовом в суд у 2009 році, постійний шантаж з погрозами про розірвання договору, що створювало великі незручності, тиск на членів сім'ї шляхом внесення у список неблагополучних. Досі невідомо скільки він повинен був отримати і отримав коштів. Договір був укладений на вкрай несправедливих для нього умовах.

Враховуючи наведене, просив визнати недійсними кредитний договір НОМЕР_1 від 11.07.2007 року, договір іпотеки від 11.07.2007 року, укладені між ним та відповідачем, а також заставну серії НОМЕР_2 від 11.07.2007 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 08 липня 2016 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.

У судовому засіданні позивач апеляційну скаргу підтримав із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу заперечила та просить її відхилити.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтями 6, 627 цього Кодексу передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода.

Відповідно до ст.1054 цього Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено кредитний договір НОМЕР_1 від 11.07.2007 року (а.с.6-10).

Відповідно до пункту 7.1 цього договору банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно у вигляді не поновлювальної лінії в розмірі 63000 доларів США на наступні цілі: споживчі потреби, а також у розмірі 7087,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3; 2.2.7 цього договору зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі суми 1,5% від суми виданого кредиту; щомісяця в період сплати відсотків та дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.1 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору. Періодом сплати є період з 11 по 17 число кожного місяця.

Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1000,73 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди.

За змістом Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють умови надання кредиту.

На виконання зобов'язань за кредитним договором у цей же день 11.07.2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого позичальник ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належний йому на праві власності житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 (а.с.11-15).

Також 11.07.2007 року ОСОБА_1 було видано заставну серії НОМЕР_2 на вказане будинковолодіння (а.с.16).

Крім того, на виконання умов кредитного договору та договору іпотеки 11.07.2007 року ОСОБА_1 були укладені договори страхування життя та майна із ЗАТ «Страхова компанія «Інгосстрах».

Кошти у розмірі 63000 доларів США були отримані позичальником 11.07.2007 року (а.с.214).

Судом першої інстанції встановлено, що після отримання кредиту позичальник ОСОБА_3 належним чином виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим додатковими угодами № 1 від 22.05.2008 року та № 2 від 23.04 2009 року позивачу двічі зменшувався щомісячний платіж за кредитом - відповідно до 782,42 доларів США та до 726 доларів США в місяць (а.с.202-203).

Також рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.12.2009 року з банку на користь позивача стягнуто нараховану та сплачену позивачем банку комісію, яка не була передбачена умовами кредитного договору (а.с.162-164).

Кредит надавався на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 у своїх вимогах недійсність кредитного договору обґрунтовував тим, що вказаний правочин не відповідає положенням Закону України «Про захист прав споживачів», що виразилося у ненаданні йому відповідачем у повному обсязі інформації про умови кредитування та у несправедливості умов договору, що правочин вчинено під впливом обману, що банк не мав права укладати договір в іноземній валюті.

Однак такі доводи позивача спростовуються дослідженими судом доказами та положеннями законодавства.

Частинами 1, 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

В частині 4 статті 11 даного Закону зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Судом встановлено, що умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору і додатків до нього були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.3 ЦК України.

У кредитному договорі передбачені всі істотні умови такого виду договору відповідно до вимог законодавства. У договорі вказана сума кредиту, дата видачі кредиту, відсоткова ставка та її вид, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, право дострокового виконання зобов'язань за договором та його умови. Позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним.

Виконання банком зазначених умов підтверджено позивачем, який особисто підписав кредитний договір, чим засвідчив свою згоду з його умовами, в тому числі щодо валюти кредитування. На момент укладення договору ОСОБА_1 не навів жодних зауважень щодо змісту цього правочину, не звертався до банку з пропозиціями щодо викладення у певній редакції чи зміни умов договору.

Навпаки, при досліджені у суді апеляційної інстанції оригіналу кредитної справи встановлено, що 11.07.2007 року - в день отримання кредиту позивач заповнив анкету банку, в якій ствердив про відсутність у нього будь-яких проблем при оформленні кредиту, побажав банку знизити вимоги до необхідного пакету документів, не заперечував дізнатися більше про інші послуги банку, порадив би своїм знайомим скористатися послугами банку, а також ствердив, що надання кредиту зайняло декілька днів (а.с.324).

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що при підписанні кредитного договору банком були порушені його права позичальника як споживача, що умови договору були несправедливими, що споживач не був повідомлений про умови надання кредиту належним чином.

Покликання апелянта на недійсність правочину із-за відсутності графіка платежів до кредитного договору - не заслуговують на увагу, оскільки умовами самого договору визначено строки погашення кредиту та зазначено, що погашення відбувається щомісячними платежами у конкретно визначеному розмірі, який включає у себе заборгованість по кредиту, відсотках і винагороди.

Покликання апелянта на порушення банком вимог законодавства при наданні валютного кредиту і без відповідної ліцензії - не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України.

Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, в тому числі розміщення залучених у вклади коштів, від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. За наявності відповідної ліцензії Національного банку України банк може надавати банківські та інші фінансові послуги в іноземній валюті. Банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності.

Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких є операції з надання кредитів в іноземній валюті.

На час укладення оспорюваного ОСОБА_1 договору ПАТ КБ «ПриватБанк»» мало отриману в установленому законом порядку банківську ліцензію від 04 грудня 2001 року, видану Національним банком України на здійснення банківських операцій з валютними цінностями та дозвіл від 29 липня 2003 року з додатком до нього №22-2 від 29 липня 2003 року, в якому наведено перелік операцій, що має право здійснювати банк з валютними цінностями.

16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Згідно ч.3 ст.5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оспорюваний кредитний договір укладено сторонами 11.07.2007 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Тому порушення норм діючого законодавства на час укладення кредитного договору допущено не було.

Такий висновок суду відповідає і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-190цс15 від 16 вересня 2015 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Безпідставними є покликання апелянта на те, що дії відповідача містять ознаки нечесної підприємницької практики.

Відповідно до положень, закріплених у ч.1, 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

При укладенні договору відповідачем було надано у повному обсязі інформацію стосовно умов кредитування і позивач не мав претензій щодо умов договору при його укладенні та засвідчив свою згоду підписом.

Відповідно до ч.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку починається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов'язаний подати особисто або через уповноважену особу або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані за договором. Споживач також сплачує відсотки за період між моментом одержання коштів та моментом їх повернення за ставкою, встановленою в договорі.

Позивач, отримавши грошові кошти у розмірі 63000 доларів США, тобто у валюті та у розмірі, які просив видати в анкеті-заяві від 10.07.2007 року (а.с.168-169), приступив до виконання договору і не скористався передбаченим Законом України «Про захист прав споживачів» своїм правом відмовитися в односторонньому порядку від кредитного договору.

Крім того, в день підписання кредитного договору позивач отримав його другий примірник, що надавало йому додаткову можливість детально вивчити його умови і у разі необхідності звернутися за правовою допомогою до спеціалістів, та у випадку незгоди з умовами кредитного договору - відмовитися від надання йому фінансових послуг.

Однак, позивач не тільки не відмовився від кредиту, але й на протязі певного часу виконував свої зобов'язання за кредитним договором, що є підтвердженням його повного усвідомлення наслідків укладеного ним договору.

Також суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного договору недійсним відповідно до положень частини першої статті 230 ЦК України як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивач не навів доказів щодо введення його в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав.

Покликання апелянта на те, що ним погашався кредит у більших розмірах, ніж визначено умовами договору, що банком безпідставно нараховувалася комісія, що банк не навів підстав сплати страхових платежів у той час, як він уклав угоду із іншою страховою компанією - не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини підлягають перевірці у випадку вирішення питання про стягнення заборгованості за кредитом, а не є умовою недійсності правочину при укладенні договору.

Покликання апелянта на те, що він і досі не знає яку суму коштів отримав за кредитним договором - не заслуговують на увагу, оскільки у п.7.1 договору чітко розписано, що 63000 доларів США видано кредит на споживчі потреби, а кошти у розмірі 7087,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами 2.1.3; 2.2.7 цього договору, які згідно цих пунктів мали б сплачуватися банком тільки у випадку непред'явлення позивачем документів, що стверджують сплату ним чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування.

Невірне, на думку позивача, визначення розмірів, необхідних для сплати коштів за кредитним договором не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки такі докази можуть стосуватися лише підстав виконання договору, а не його укладення.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а містять суб'єктивне тлумачення апелянтом норм законодавства.

У судовому засіданні не встановлено порушення прав та інтересів позивача ОСОБА_1 і ним не доведено, що укладені з банком договори суперечать нормам Цивільного кодексу України, Закону України «Про захист прав споживачів» та інших норм законодавства, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних кредитного договору та як наслідок - договору іпотеки і заставної.

Виходячи з наведеного, повно і об'єктивно дослідивши всі обставини справи та давши їм вірну правову оцінку, суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Відповідно до ч.1 ст.303 Цивільного процесуального кодексу України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові за його безпідставністю, то додаткове покликання на пропуск позивачем строку позовної давності не впливає на правильність ухваленого рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08 липня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді