233 № 233/44/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», третя особа ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

06 січня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», в якому просить: визнати незаконним та скасувати наказ № 376 від 05 листопада 2015 року; поновити його на роботі механіком у ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного університету»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що він з 05 липня 2007 року перебував у трудових правовідносинах з Відокремленим підрозділом «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», де працював механіком з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю.

Наказом № 376 від 05 листопада 2015 року був звільнений з роботи за прогул без поважних причин. Вважає своє звільнення незаконним з таких підстав.

Відповідач провів його звільнення на підставі доповідної записки зав. практикою ОСОБА_4, що не передбачено діючим законодавством. Крім того, відповідач застосував до нього дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення без виконання вимог ст. 149 КЗпП України, зокрема, без зясування та встановлення причин його відсутності на роботі.

Так, 28 жовтня 2015 року він передав секретарю технікуму заяву на імя директора про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 02.11.2015 року, яка була зареєстрована секретарем у журналі. 05.11.2015 року він прийшов до технікуму з заявою, в якій просив директора продовжити йому відпустку без збереження заробітної плати з 11 листопада по 13 листопада 2015 року включно. Вказана заява була також зареєстрована секретарем у журналі.

Законом України «Про відпустки» визначений перелік осіб, яким відпустка без збереження заробітної плати надається в обовязковому порядку, до яких, зокрема, віднесені: пенсіонери за віком; ветерани праці.

Він має обидна статуси: є пенсіонером за віком та ветераном праці. Не дивлячись на надану йому законом пріоритетну процедуру в оформленні такої відпустки, він завчасно попередив про це адміністрацію технікуму особисто вручив обидві заяви секретарю для реєстрації, та отримавши копії зареєстрованих заяв, пішов у законно оформлену відпустку.

Але, коли 7 грудня 2015 року він вийшов на роботу, до роботи його не допущено та оголошено про нібито наявний наказ про звільнення, тому для ознайомлення з цим наказом та отримання його копії йому треба прийти наступного дня, тобто 08 грудня 2015 року. Але цього наказу не було і 08 грудня 2015 року та лише 09 грудня 2015 року його було ознайомлено із зазначеним наказом та надано його копію.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, просив позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав у повному обсязі, пояснивши, що Законом України «Про відпустки» передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, які надаються працівникам в обовязковому порядку, і відпусток, які надаються за згодою сторін. 28 жовтня 2015 року позивач подав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати без зазначення виду відпустки та надання відповідних документів, що підтверджують його певний статус. Директором технікуму відпустка позивача погоджена не була, наказ про відпустку ОСОБА_5 не видавався. 02,03,04 листопада 2015 року позивач на роботу не вийшов. 05 листопада 2015 року за фактом відсутності на роботі 02,03,04 листопада 2015 року позивачу запропоновано надати пояснення. Надавати письмові пояснення з цього приводу позивач відмовився, пославшись на те, що він перебуває у відпустці. Після відмови позивача надати пояснення з приводу його відсутності, був складений відповідний Акт та виданий наказ про звільнення позивача за п.4 ст. 40 КЗпП України, копія якого була скерована на адресу позивача м. Костянтинівка, вул. Грибоєдова, 22 поштою. Проте, поштове відправлення було повернуто до технікуму у звязку з відмовою у його отриманні. Вважає звільнення позивача законним, а тому просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала за підстав, наведених представником відповідача, просила відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та задоволенню не підлягають з таких підстав.

Судом встановлено, що з 05 липня 2007 року ОСОБА_1 працював механіком у Відокремленому підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету». Наказом № 376 від 05 листопада 2015 року був звільнений з 30 жовтня 2015 року за п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с.4). З наказом про звільнення від 05 листопада 2015 року позивач був ознайомлений 09 грудня 2015 року, про що свідчить його підпис на наказі.

Згідно з довідкою профспілкової організації ВП «Костянтинівський технікум Луганського аграрного університету» (а.с.60) ОСОБА_1 не є членом первинної профспілкової організації ВП «КТЛНАУ».

Вирішуючи трудовий спір по суті заявлених вимог, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, зокрема, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки.

Судом встановлено, що 02,03,04 листопада 2015 року механік ВП «КТ ЛНАУ» ОСОБА_1 був відсутній на роботі.

Дана обставина підтверджується доповідною запискою завідуючої практичним навчанням ОСОБА_4 від 05 листопада 2015 року (а.с.69), відповідно до якої механік ОСОБА_1 02,03,04 листопада був відсутній на роботі. А також показами свідка ОСОБА_4 - завідуючої практичним навчанням ВП «КТ ЛНАУ», яка у судовому засіданні пояснила, що вона займається веденням табельного обліку, зокрема, стосовно механіка ОСОБА_1 02,03,04 листопада 2015 року ОСОБА_1 був відсутній на роботі, про що вона 05 листопада 2015 року подала доповідну записку директору технікуму.

Про зворотне позивачем не заявлено.

Зясовуючи причини відсутності позивача 02,03,04 листопада 2015 року суд встановив таке.

Позивач, пояснюючи факт відсутності на роботі, вказував на те, що він за поданою ним заявою від 28 жовтня 2015 року перебував у відпустці без збереження заробітної плати, яка мала бути йому надана в обовязком порядку як пенсіонеру за віком та/або як ветерану праці.

Проте, суд не приймає до уваги зазначені доводи позивача, оскільки із дослідженої судом заяви від 28 жовтня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1 просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати з 02 листопада по 11 листопада включно за сімейними обставинами (а.с.16).

З пояснень сторони відповідача, третьої особи вбачається, що у звязку з тим, що заява ОСОБА_1 про надання відпустки без збереження заробітної плати не містила зазначення виду відпустки та відповідних документів на підтвердження певного статусу, зазначену заяву роботодавцем було розцінено, як заяву про надання відпустки згідно із ст. 26 Закону України «Про відпустки», яка надається за спільною згодою сторін, яку у даному випадку досягнуто не було.

Суд погоджується з зазначеними доводами сторони відповідача, оскільки Законом України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96ВР (далі Закон № 504) передбачено надання двох видів відпусток без збереження заробітної плати: відпусток, які надаються працівника в силу субєктивного права, що належить їй за законом, тобто в обовязковому порядку (ст. 25 Закону), і відпусток, які надаються за погодженням сторін (роботодавця і працівника) (ст. 26 Закону).

Зі змісту ст.ст. 25,26 Закону № 504 вбачається, що працівник, який має право на відпустку без збереження заробітної плати, що надається в обовязковому порядку за ст. 25 Закону № 504, має ще й право на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін, передбачену ст. 26 цього Закону.

Тож, працівник, який бажає одержати відпустку без збереження заробітної плати у заяві на імя роботодавця про надання відпустки має зазначити вид відпустки, та у випадку бажання одержати відпустку, передбачену ст. 25 Закону № 504 надати документ, що підтверджує таке його субєктивне право.

Відсутність у заяві ОСОБА_1 від 28 жовтня 2015 року зазначення виду відпустки без збереження заробітної плати, зазначення певного субєктивного права та його підтвердження відповідними документами (пенсіонер за віком, ветеран труда) не може свідчити про обовязковість надання позивачу відпустки без збереження заробітної плати.

Статтею 26 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

З наведеної норми можна дійти висновку, рішення надавати чи не надавати працівнику відпустку без збереження заробітної плати, передбаченої ст. 26 Закону № 504 належить виключно до компетенції роботодавця.

З пояснень третьої особи ОСОБА_3, свідчень свідка ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у наданні відпустки без збереження заробітної плати за сімейними обставинами, наказ про відпустку ОСОБА_1 не видавався та останній з ним не знайомився. Зворотного позивачем у судовому засіданні не доведено.

При цьому, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що оформлення відпустки здійснюється шляхом подання та реєстрації відповідної заяви про відпустку, оскільки відповідно до чинного законодавства України надання будь-якої відпустки оформлюється на підставі заяви працівника відповідним наказом роботодавця. А як встановлено у судовому засіданні, рішення про надання ОСОБА_1 відпустки, оформленого у вигляді наказу, директор технікуму не приймала.

Відсутність наказу про надання відпустки свідчить про самовільне використання ОСОБА_1 днів відпустки.

На пропозицію суду пояснити існування яких саме сімейних обставин зумовило відсутність позивача на роботі, ОСОБА_1 пояснив, що він втомився від напружених стосунків із керівництвом технікуму, а тому вирішив відпочити та подав заяву про надання йому відпустки.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 був відсутній на роботі 02,03,04 листопада 2015 року без поважних причин.

Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення накладено відповідачем на позивача з дотриманням порядку, передбаченого ст. 149 КЗпП України, про що свідчить Акт від 05 листопада 2015 року (а.с.71), відповідно до якого механік ОСОБА_1 відмовився давати пояснення про відсутність на роботі 02, 03 та 04 листопада 2015 року. Дана обставина у судовому засіданні також підтверджена поясненнями свідка ОСОБА_6 про те, що 05 листопада 2015 року у її присутності ОСОБА_1 було запропоновано надати пояснення з приводу його відсутності на роботі 02,03,04 листопада 2015 року. Однак, ОСОБА_1 надавати будь-які пояснення відмовився та пішов.

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення 05 листопада 2015 року механіка ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідачем на підставі, в межах і в порядку, визначеними діючим законодавством України.

За таких обставин, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ВП «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Відокремленого підрозділу «Костянтинівський технікум Луганського національного аграрного університету», третя особа ОСОБА_3 про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити у повному обсязі.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням 27 квітня 2016 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.В. Каліуш