АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» за довіреністю - ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» про зобов'язання здійснити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Київенерго» про зобов'язання здійснити перерахунок розміру оплати комунальних послуг, в якому просив зобов'язати відповідача здійснити йому перерахунок розміру оплати послуг з постачання гарячої води та центрального опалення за листопад - грудень 2015 року з урахуванням пільг інваліда війни - 100% (1 особа), учасника бойових дій - 75% (2 особи), зобов'язати підготувати та укласти з 01 листопада 2015 року з ним договір на надання комунальних послуг з постачання гарячої води та центрального опалення із відповідною позначкою щодо пільг з оплати таких послуг, а також стягнути з відповідача компенсацію за відрив від звичайних занять (пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати), пов'язану з явкою до суду у даній справі по день прийняття рішення (ст.85 ЦПК України).

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 08.12.2015 ним було надано до Центру обслуговування клієнтів Шевченківського району необхідний пакет документів для укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню з урахуванням відповідних пільг. 23.12.2015 він повідомив відповідача, що отримана квитанція за листопад 2015 року для сплати послуг централізованого опалення та постачання гарячої води не містила врахування пільг. Посилаючись на те, що його було незаконно позбавлено права на пільги з оплати комунальних послуг за листопад-грудень 2015 року, просив позов задовольнити.

Справа № 757/3677/16
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6189/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року позов задоволено.

Зобов'язано ПАТ «Київенерго» здійснити ОСОБА_2 перерахунок розміру оплати послуг з постачання гарячої води та центрального опалення за листопад - грудень 2015 року з урахуванням пільг інваліда війни - 100% (1 особа), учасник бойових дій - 75% (2 особи).

Зобов'язано ПАТ «Київенерго» підготувати та укласти з 01 листопада 2015 року з ОСОБА_2 договір на надання комунальних послуг з постачання гарячої води та центрального опалення із відповідною позначкою щодо пільг з оплати таких послуг.

Не погоджуючись рішенням суду першої інстанції, представник ПАТ «Київенерго» подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не було враховано того, що відповідачем вже зроблено перерахунок оплати житлово-комунальних послуг для позивача з урахуванням пільг, що було відображено у квитанціях за січень 2016 року, а тому на даний час фактично відпала сама підстава позову в цій частині.

Не правильним, на думку апелянта, є і рішення в частині зобов'язання укласти договір, оскільки по-перше між сторонами вже існує договір на постачання послуг, укладений відповідно до ст. 638 ЦК України, а позивач відмовився від підписання запропонованого йому позивачем письмового договору, а по-друге рішення суду в будь якому разі в цій частині є незаконним, оскільки зобов'язано укласти договір з 01 листопада 2015 року, тобто з дати яка вже минула, в той час як чинним законодавством це заборонено, а будь-який договір вважається укладеним з моменту його укладання.

Також, апелянт звертає увагу колегії суддів на те, що судом першої інстанції хоч і вказано, що позов задоволено повністю, проте в резолютивній частині не зазначено про задоволення вимоги про компенсацію витрат пов'язаних з відривом позивача від звичайних занять, а тому не зрозуміло на справді, задоволено цю вимогу, чи відмовлено у її задоволенні.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.06.2006 р. між позивачем та Будинкоуправлінням № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України укладено договір постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до якого з червня 2006 року по жовтень 2015 року виконавець надавав споживачеві за адресою: АДРЕСА_1 такі послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, передбачених договором.

26.04.2014 р. набув чинності Закон України від 10.04.2014 р. № 1198-VII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в тому числі ст. 19 вказаного Закону було доповнено частиною четвертою наступного змісту: «Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація)».

Так, між ПАТ «Київенерго» та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням було укладено договір від 12.11.2015 р. № 06030006 про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання води гарячої води і розмежування відповідальності.

Пунктом 6.1. договору передбачено, що цей договір набирає чинності 01.11.2015 р.

08.12.2015 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої-води та прийняття на абонентський облік квартирний засіб обліку гарячої води з наданням копій необхідних документів.

23.12.2015 р. позивач повторно звернувся до відповідача із заявою доповненням до заяви від 08.12.2015 р., в якій зазначив про зміну складу сім'ї та повідомив, що отримана ним квитанція за листопад 2015 року не містить врахування пільг.

Згідно посвідчення від 02.07.2014 НОМЕР_1 ОСОБА_2 є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що законом передбачені заявлені позивачем пільги, проте відповідач їх не врахував при розрахунку вартості комунальних послуг за листопад-грудень 2015 року, а також з того, що позивач звертався до відповідача про укладення договору, проте договір не був укладений.

Колегія суддів погоджується з рішення суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи за наявними в матеріалах справи доказами та ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального законодавства.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що у січні 2016 року вже зроблено перерахунок, а тому відпала сама підстава позову, оскільки як вбачається з наданих відповідачем даних, перерахунок заборгованості хоч і був здійснений проте не повністю.

Так, перерахунок було здійснено з урахуванням пільги ОСОБА_2, як інваліда війни, в той час як у вказаній квартирі також проживає син позивача ОСОБА_5, який має пільги передбачені законом для учасників бойових дій, а також зазначена пільга поширюється і на членів його сім'ї - дружину, яка згідно наявних матеріалів справи також проживає у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.8). Вказані вимоги були заявлені позивачем у позовній заяві та законно задоволені судом першої інстанції.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апелянта про те, що відповідачем надавався для укладання позивачу договір, проте останній відмовився від його підписання, а тому на думку апелянта, немає підстав для зобов'язання укласти договір, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Положенням ст.10 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано доказів та обґрунтувань, які б підтверджували незаконність рішення суду першої інстанції та обґрунтованості своєї заяви.

Так, в матеріалах справи містить заява позивача від 08 грудня 2015 року, в якій він просить відповідача укласти з ним договір з урахуванням наявних пільг (а.с.13)

Даних про те, що даний договір був укладений чи підтверджень того, що позивач відмовився від його укладання, що наданий останньому примірник договору враховував в собі наявні у позивача та його сім'ї пільг, матеріали справи не містять та апелянтом надано не було, а тому вказана обставина є тільки припущеннями відповідача, які не доведені суду, а тому суд не може взяти їх до уваги, згідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України.

Безпідставними є і посилання апелянта не те, що суд першої інстанції незаконно зобов'язав укласти договір з відповідною позначкою щодо пільг з оплати послуг з 01 листопада 2015 року, оскільки п.6.1. Договору між ПАТ «Київенерго» та Київським квартирно-експлуатаційним управлінням від 12.11.2015р. про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання гарячої води з виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій під час надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання води гарячої води і розмежування відповідальності, передбачено, що договір набуває чинності саме з 01 листопада 2015 року.

Пільги ОСОБА_2 та його сім'ї передбачені законом, а не договором між сторонами, а тому повинні враховуватися саме з моменту коли ПАТ «Київененрго» стало виконавцем відповідних комунальних послуг, тобто з 01 листопада 2015 року.

Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було ухвалено рішення щодо однієї з позовних вимог, а саме про стягнення з відповідача компенсації за відрив від звичайних занять, пов'язану з явкою до суду.

Проте жодна із сторін не зверталася до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення, рішення в цій частині позивачем не оскаржується, а тому, у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, колегією суддів не перевіряється.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та ухвалив правильне по суті рішення.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303-305, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КИЇВЕНЕРГО» за довіреністю - ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді