Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Рижанська сільська рада Володарсько-Волинського району Житомирської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про відновлення стану земельної ділянки, знесення самочинної споруди, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_4 припинити утримувати самовільно зайняту ним земельну ділянку шириною 6 м і довжиною 100 м, яка розташована з АДРЕСА_1 Житомирської області, відновити стан цієї земельної ділянки шляхом поновлення межових знаків, збирання решток рослин фацелії, заскородження, приведення її в належний стан для під'їзної дороги, знести самочинно збудований дерев'яний паркан на ній.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона є користувачем земельної ділянки по АДРЕСА_2, а відповідач - по АДРЕСА_3 Рішенням Рижанської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області від 22 січня 2015 року виділено земельну ділянку для проїзду до земель громадян, в т.ч. і її, однак відповідач загородив ділянку, засіяв і не допускає до неї, чим порушує її права як землекористувача.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 припинити утримувати самовільно зайняту ним земельну ділянку шириною 6 м, довжиною 100 м, яка розташована з АДРЕСА_1 Володарсько-Волинського району Житомирської області. Зобов'язано ОСОБА_4 відновити стан земельної ділянки шириною 6 м, довжиною 100 м, яка розташована з АДРЕСА_1 шляхом зібрання решток рослин фацелії, заскородження, приведення її в належний стан для під'їзної дороги. Зобов'язано ОСОБА_4 за його рахунок знести самочинно збудований ним дерев'яний паркан для проїзду по земельній ділянці шириною 6 м і довжиною 100 м, яка розташована з АДРЕСА_1 Володарсько-Волинського району Житомирської області. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 243 грн 60 коп. та на користь держави у розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції змінено, доповнено його резолютивну частину реченням: «Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4судові витрати в сумі 966 грн 67 коп.». У решті судове рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд.

У касаційній скарзі ОСОБА_10 просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_9 підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_10 - відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що рішенням 34 сесії 5 скликання Рижанської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області від 04 березня 2010 року надано дозвіл ОСОБА_3 на складання технічної документації із землеустрою, що посвідчують право власності на землю, якою користується з 1998 року, загальною площею 0,80 га, в тому числі: 0,25 га - для обслуговування житлового будинку і господарських споруд по АДРЕСА_2 у с. Рижани; 0,55 га - для ведення особистого селянського господарства в с. Рижани по вул. Леніна (а. с. 85).

ОСОБА_4 є власником житлового будинку по АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 травня 2012 року (а. с. 22).

Попередній власник цього будинку мав у користуванні земельну ділянку площею 0,46 га (а. с. 81).

Рішенням 42 сесії 6 скликання Рижанської сільської ради від 07 квітня 2015 року надано дозвіл ОСОБА_4 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,51 га (а. с. 25).

Рішенням 41 сесії 6 скликання Рижанської сільської ради від 22 січня 2015 року дозволено провести під'їзну дорогу між земельною ділянкою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шириною 6 м, довжиною 100 м, до земельних ділянок землекористувачів ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 з АДРЕСА_1 яка передбачена згідно з матеріалами інвентаризації земель у межах населеного пункту у с. Рижани (а. с. 5).

На виконання вказаного рішення 22 січня 2015 року комісією сільської ради встановлені в натурі знаки для проведення проїзної дороги.

03 липня 2015 року комісією з реформування земель Рижанської сільської ради Володарсько-Волинського району Житомирської області встановлено, що між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_3 земельна ділянка, яка виділена для проїзду, самовільно зайнята та переорана ОСОБА_4, яким встановлено дерев'яний паркан АДРЕСА_1. Самовільне зайняття земельної ділянки підтверджується висновком Володарсько-Волинського РВ УМВС від 11 квітня 2015 року, актами обстеження земельної ділянки та перевірки дотримання вимог земельного законодавства, приписом від 21 липня 2015 року, постановою державної інспекції сільського господарства в Житомирській області від 03 серпня 2015 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ст. 53-1 КУпАП (а. с. 7, 8, 10, 36-43).

Рішенням 45 сесії 6 скликання Рижанської сільської ради від 06 жовтня 2015 року зобов'язано ОСОБА_4 розгородити самочинно збудований дерев'яний паркан АДРЕСА_1 на самовільно зайнятій земельній ділянці та відновити її до 15 жовтня 2015 року, яке не виконано станом на 21 жовтня 2015 року (а. с. 66-67).

Також установлено, що спірна земельна ділянка, а також земельна ділянка біля будинків № 39 та АДРЕСА_1 є комунальною власністю, а тому розпорядження нею здійснюють територіальні громади.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із доведеності порушення прав ОСОБА_3 як землекористувача спірної земельної ділянки загородженням та використанням проїзду до неї ОСОБА_4

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходив із положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому, суд вважав, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1/3 частини, тобто у сумі 966 грн 67 коп.

У решті апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції.

Проте повністю із висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, і такі витрати відносяться до судових витрат, які підлягають розподілу судом між сторонами відповідно до ст. 88 ЦПК України.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 46, 56 ЦПК України ).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд стягнув витрати на правову допомогу, надану фізичною особою - підприємцем ОСОБА_15 згідно із договором від 16 вересня 2015 року № 17 про надання правової допомоги, укладеним між ним та ОСОБА_4 (а. с. 45).

Водночас у матеріалах справи наявна довіреність, видана ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_15, яка також датована 16 вересня 2015 року (а. с. 26) і на підставі якої останній представляв інтереси відповідача.

Так, клопотання від 21 вересня 2015 року, у якому ОСОБА_15 просить приєднати до матеріалів справи документи та відкласти судове засідання у зв'язку із його зайнятістю в іншому судовому процесі (а. с. 19), та заперечення в порядку ст. 128 ЦПК України (а. с. 20) ОСОБА_15 підписав як представник ОСОБА_16 на підставі довіреності.

Згідно із журналами судових засідань, наявних у матеріалах справи на а. с. 52, 73, 86, 97, ОСОБА_15 приймав участь як представник відповідача ОСОБА_16

Зазначивши, що відповідачем укладено угоду про надання правової допомоги із фахівцем у галузі права та стягнувши на підставі цієї угоди судові витрати, апеляційний суд на порушення вимог ст. 303 ЦПК України не звернув уваги на те, що ОСОБА_15 приймав участь у розгляді справи як представник відповідача ОСОБА_16 на підставі довіреності.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду в частині розподілу судових витрат не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 цього Кодексу).

Встановивши, що відповідач самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,059 га, яка належить Рижанській сільській раді та виділена рішенням органу місцевого самоврядування для під'їзної дороги землекористувачів ОСОБА_5, ОСОБА_6. ОСОБА_12, ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_3, використовує її для виробництва сільськогосподарської продукції, а також збудував на ній дерев'яний паркан, який перешкоджає проїзду громадянам, що є суміжними землекористувачами, до своїх земельних ділянок, чим порушив їхнє право належним чином користуватись своїми земельними ділянками, суди дійшли обґрунтованого висновку про зобов'язання ОСОБА_4 припинити утримувати самовільно зайняту земельну ділянку та привести її в належний стан.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2016 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 16 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик