Номер провадження: 22-ц/785/5065/16
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О.Д., Станкевича В. А.

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_6, представника ОСОБА_2, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05. 04. 2016 р.,

в с т а н о в и л а:

03. 02. 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5, такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - АДРЕСА_1 внаслідок їх тривалої відсутності в цьому приміщенні.

Посилався, зокрема, на положення ст. ст. 71, 72 ЖК України, ст. 405 ЦК України і те, що відповідачі, а саме: його дружина ОСОБА_7 та її діти, були зареєстровані в квартирі 21. 01. 2009 р., починаючи з 20. 05. 2013 р. він у зв'язку зі смертю брата та престарілим віком матері вимушений був переїхати на проживання в Запорізьку область і приблизно з цього ж часу відповідачі виїхали з квартири і в ній не проживають, що підтверджено актом від 28. 08. 2014 р., матеріалами справи та рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08. 12. 2014 р. Вказав, що оскільки відповідачі більше півтора року відсутні без поважних причин у вищевказаному житловому приміщенні, то відповідно вони втратили право на користування цим житлом.

22. 09. 2015 р. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про вселення у АДРЕСА_1, звідки вони були незаконно в позасудовому порядку виселені власником житла і просили відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у цій квартирі.

В обґрунтування позову про вселення вказано, що з 2007 р. ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 стали проживати з ОСОБА_2 разом та вести спільне господарство, 07. 11. 2007 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 повінчалися у церкві, а 15. 11. 2008 р. між ними був зареєстрований шлюб у Другому Малиновському відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 за згодою ОСОБА_2 вселилися у вказану квартиру та зареєструвалися за адресою квартири в якості осіб, які постійно там проживають. Зазначено, що ОСОБА_2 20. 05. 2013 р. поїхав на похорони брата в Запорізькій області, після чого без будь-яких підстав перестав спілкуватися з сім'єю, а 21. 02. 2013 р. вигнав їх з квартири, в яку вселив квартирантів та змінив замки на вхідних дверях спірної квартири, позбавивши їх права користування житловими приміщеннями, які вони до того займали. Вказується, що викладені факти підтверджують поважність причин не проживання їх у спірній квартирі тривалий час.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05. 04. 2016 р. (з урахуванням ухвали цього ж суду від 10. 05. 2016 р. про усунення описки) відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і задоволено зустрічний позов ОСОБА_3, поданий від власного імені та від імені та в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_4 про вселення та ухвалено вселити ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, представника ОСОБА_2, ставиться питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого і ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 і про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Вказано, що суд приймаючи рішення у справі стосовно позовів сторін застосував норми ст. 47 Конституції України та ст. 405 ЦК України, які стосуються членів сім'ї власника житла, які проживають з ним, а ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не є членами сім'ї ОСОБА_2 і тому підстав для застосування вимог ст. 405 ЦК України до спірних правовідносин у суду не було.

Зазначено, що згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/17402/14 ц було встановлено факт не проживання відповідачів в спірній квартирі більш ніж півтора року на підставі акту про не проживання, якому суд у даній справі надав невірну оцінку, пославшись на незначну розбіжність в даті, причину чого можна встановити в судовому засіданні шляхом допиту свідків, які його склали, але ОСОБА_2 з поважних причин не зміг скористатися своїм правом надання доказів, оскільки знаходився в Запорізькій області (доглядав свою хвору безпорадну матір), він звертався до суду з клопотанням про надання прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, але йому було відмовлено і взагалі не отримував зустрічного позову, що завадило йому в реалізації прав, наданих стороні у справі.

Вказано, що суд не дав оцінки суперечності пояснень відповідача ОСОБА_7 щодо обставин залишення нею спірної квартири, коли в зустрічній позовній заяві вона стверджувала, що ОСОБА_2 вигнав її, а в судовому засіданні стверджувала, що сама залишила квартиру у зв'язку з тим, що в будинку в с. Фонтанка сталась аварія водопроводу і критичної оцінки, на думку позивача, потребували пояснення свідків, які є однією родиною та родичами представника відповідачів у справі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 вважають рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання інших осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Відмовляючи у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_2 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог та відсутності підстав для їх задоволення, а задовольняючи позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення у спірну квартиру суд першої інстанції виходив з того, що вони не втратили право користування цим житлом.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим з таких підстав.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлений строк. У разі їх поважності (перебування у відрядження, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України»).

Згідно із ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих правовідносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить спірна 2-кімнатна АДРЕСА_1 і це право власності зареєстровано у встановленому законом порядку 17. 06. 2008 р. на підставі свідоцтва про право власності на цю квартиру від 05. 06. 2008 р., виданого замість нотаріально посвідченого договору дарування від 10. 05. 2007 р.

ОСОБА_2 та ОСОБА_7 перебували в зареєстрованому 15. 11. 2008 р. другим відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 12. 03. 2015 р. (набрало чинності 23. 05. 2015 р.) розірвано з наданням ОСОБА_7 в подальшому іншого прізвища - ОСОБА_7.

ОСОБА_3 та її діти ОСОБА_4, ОСОБА_5 вселилися в спірну квартиру та 21. 01. 2009 р. зареєструвалися в ній у встановленому законом порядку за згодою ОСОБА_2 як члени його сім'ї, що підтверджено довідкою з місця проживання.

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07. 04. 2010 р. ОСОБА_2 є власником на праві приватної власності будинку АДРЕСА_2, що зареєстровано у встановленому законом порядку 07. 04. 2010 р.

За поясненнями ОСОБА_2 начальнику Хмельницького відділення Малиновського відділу ОМУ УМВС України після будівництва будинку в АДРЕСА_2 уся сім'я переїхала проживати в цей будинок, а 20. 05. 2013 р. ОСОБА_2 поїхав на похорони брата і залишився проживати з престарілою матір'ю в Запорізькій області і вказав, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 забезпечені житлом і проживають в цьому будинку, власником якого він є, проти чого він не заперечує.

21. 02. 2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_9, громадянином Нігерії, був укладений договір оренди житла, за яким ОСОБА_2 здав в оренду ОСОБА_9 АДРЕСА_1 строком на 11 (одинадцять) місяців з можливим продовженням або зміною домовленостей і згідно даного договору оплата за один місяць здійснена 21. 02. 2014 р. і орендодавець отримав 500 доларів США - залог, 200 доларів США - частково плату за оренду за місяць, всього отримано - 700 доларів США, борг - 300 доларів США.

За актом від 28. 08. 2014 р., підписаним мешканцями АДРЕСА_1 ОСОБА_11 (кв. 1), ОСОБА_12 (кв. 2), ОСОБА_13 (кв. 8), підтвердженим майстром дільниці № 4 КП ЖКС «Хмельницький» та засвідченим штампом дільниці № 4 КП ЖКС «Хмельницький», ОСОБА_7, ОСОБА_5 не проживають більше ніж півтора роки у кв. 2а АДРЕСА_1.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08. 12. 2014 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстраційного обліку з тих підстав, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення, а ОСОБА_2 не заявляв вимоги про визнання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування житлом.

ОСОБА_3 неодноразово зверталася у різні державні органи з приводу порушення її та її дітей права користування спірною квартирою і між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 має місце судовий спір щодо права власності на оформлену на ОСОБА_2 нерухомість.

Вказані обставини підтверджені матеріалами справи і сторони у справі їх не спростували.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

За ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, і доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З урахуванням цього апеляційний суд наряду з вищевикладеним додатково відмічає, що в рішенні суду першої інстанції вказано, що свідки з боку сторони відповідачів ОСОБА_14, ОСОБА_15 пояснили суду, що є знайомими сім'ї ОСОБА_2, знаходяться в нормальних стосунках як з позивачем так і з відповідачами, підтвердили, що до лютого 2014 року ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_4 проживали у квартирі АДРЕСА_1, а їхня відсутність за місцем реєстрації є вимушеною тому, що ОСОБА_2, скориставшись їхнім від'їздом до селища Фонтанка, здав квартиру за договором оренди іноземним громадянам, а з акту обстеження складеного 19. 01. 2015 року комісією у складі депутата Фонтанської селищної Ради ОСОБА_16, сусідів ОСОБА_17, ОСОБА_18, які склали акт про те, що при відвідуванні будинку АДРЕСА_2 був встановлений факт проживання ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що вказує на їхнє проживання за даною адресою, і в даному акті обстеження зафіксовано, що в усній заяві власник будинку ОСОБА_2 вказує,що ОСОБА_7 та ОСОБА_5 проживають по АДРЕСА_2 з 2010 року періодично, а з 22. 02. 2014 р. постійно і враховуючи, що даний акт не оскаржується позивачем, суд приходить до висновку, що саме ОСОБА_2 підтверджено постійне проживання відповідачів у селищі Фонтанка з лютого 2014 року, що не узгоджується з фактичними обставинами викладеними ним же в позові поданому до суду як 03. 10. 2014 р., так і у позові, який розглядається у даному провадженні та зареєстрований судом 03. 02. 2015 р., і це ґрунтується на матеріалах справи.

На підставі матеріалів справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачем не доведено, що відповідачі не проживають на спірній житловій площі з 20. 05. 2013 р., а тому враховуючи перше звернення ОСОБА_2 до суду 03. 10. 2014 р., суд прийшов до висновку, що позивач звернувся до спливу одного року, передбаченого ч. 2 ст. 405 ЦК України, що виключає визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилою площею, а також суд першої інстанції вважає встановленим, що відповідачі не проживають у спірній квартирі з 21. 02. 2014 р. з поважних причин тому, що позивач, власник квартири перешкоджає їм в проживанні, а відповідач ОСОБА_4 не проживає у спірній квартирі з січня 2014 року у зв'язку з проходженням практики (за межами м. Одеси).

Апеляційний суд, проаналізувавши матеріали справи, суперечливе викладення часу та причин припинення проживання з боку ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спірній квартири за їх позовними вимогами, та суперечливі пояснення сторін у справі, в тому числі пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судовому засіданні в апеляційному суді, приходить до висновку, що ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 постійно проживали з відповідною реєстрацією місця проживання у спірній належній на праві власності ОСОБА_2 квартирі, а в подальшому у зв'язку з припиненням між сторонами відносин між ними виникли спори щодо місця проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і перешкоджання з боку ОСОБА_2 у проживанні в спірній квартирі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, в тому числі шляхом передачі з боку ОСОБА_2 спірної квартири в оренду іншим фізичним особам, що вказує на поважні причини не проживання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спірній квартирі.

Доводи апеляційної скарги про необхідність задоволення зазначеного позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, і відповідно у відмові позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення у спірну квартиру спростовуються матеріалами справи та з урахуванням вищевикладених правових положень свідчать про правильність прийнятого судом першої інстанції рішення у справі.

Зокрема, твердження ОСОБА_2, за якими ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 самостійно виїхали зі спірної квартири приблизно з 20. 05. 2013 р., коли він у зв'язку зі смертю брата та престарілим віком матері вимушений був переїхати на проживання в Запорізьку область, спростовуються матеріалами справи, його ж поясненнями за матеріалами справи та в судовому засіданні апеляційного суду, що він, ОСОБА_2, і ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 переїхали проживати в належний ОСОБА_2 будинок як одна сім'я, а з матеріалів справи видно, що цей будинок не визначався сторонами як їх постійне місця проживання і адреса цього будинку не була зареєстрована у встановленому законом порядку як їх місце проживання.

Що стосується посилань ОСОБА_2 на не реалізацію його прав, наданих стороні у справі, в тому числі з приводу чіткого визначення строку не проживання відповідачів у спірній квартирі, що суд першої інстанції поставив під сумнів, то з цього приводу апеляційний суд відмічає наявність у справі заяв ОСОБА_2 від 21. 01. 2016 р. та 31. 03. 2016 р., тобто перед останнім судовим засіданням в суді першої інстанції 05. 04. 2016 р., за якими він просив розглянути справу ( з зазначенням справи - за його позовом про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, та за зустрічними позовними вимогами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до нього про вселення) у його відсутність на тих матеріалах і доказах, що є у справі, а також, що у даному спорі між сторонами визначальним є не сам по собі строк відсутності/не проживання фізичних осіб у спірній квартирі, а причини цієї відсутності/не проживання, які судом обґрунтовано визначаються як поважні стосовно ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з урахуванням чого самі по собі посилання в апеляційній скарзі на його попередні перед цими заявами від 21. 01. 2016 р. та 31. 03. 2016 р. клопотання про надання можливості прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, в чому йому було відмовлено і, що він не отримував зустрічного позову, не є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позову та у відмові у задоволенні зустрічного позову.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірною квартирою, і відповідно задовольнив позов ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про вселення у спірну квартиру, оскільки вони не є особами, що втратили право користування спірною квартирою.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, представника ОСОБА_2, відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05. 04. 2016 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич