РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м.Миколаїв Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Мамаєвої О.В., із секретарем - Баришніковою І.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Центрального районного суду м.Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, необхідних для утримання та збереження майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 08.09.2015 року звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва з вказаним позовом та просив суд стягнути з відповідача витрати, пов'язані із зберіганням та утриманням в належному стані майна, а також витрат на реконструкцію квартири АДРЕСА_1 в розмірі 127258,45 грн.

В обгрунтування позову позивач вказав, що 09.08.2007 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Після придбання квартири, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради позивачу було дозволено перевести цю квартиру у нежитлове приміщення для розміщення магазину промислових товарів. До укладення вказаного договору купівлі-продажу квартири у 2007 році, спірна квартира була придбана у 2004 році ОСОБА_4 за кошти своєї сестри ОСОБА_5, який в подальшому був оскаржений ОСОБА_5 і рішенням суду від 16.12.2005 року ОСОБА_5 визнано покупцем квартири, ухвалою апеляційного суду це рішення залишено без змін, однак, рішенням Верховного Суду України від 28.10.2009 року рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовані, у задоволенні позову відмовлено. Рішенням суду від 04.10.2012 року квартиру 38 повернуто у володіння ОСОБА_4

Починаючи з 2007 року позивач фактично сплачував комунальні платежі, ним здійснено ряд будівельних робіт, поліпшень, реконструкція та переобладнання приміщень та переведення його в нежитловий фонд, надання окремої адреси квартирі. Тобто, позивачем було здійснено ряд невідокремлених поліпшень житла, а саме: виготовлено робочий проект вартістю 12300 грн., виконані на підставі проекту будівельно-технічні роботи вартістю 85000 грн., здійснено приєднання приміщення до мереж "Обленерго" - вартістю 2458 грн., та понесені витрати на утримання майна: сплачено земельний податок на суму 9563,11 грн., сплачено за послуги електропостачання - 16780,02 грн., за послуги газопостачання - 1157,32 грн. Загальна сума понесених витрат складає 127258,45 грн.

Позивач просить стягнути із відповідача вказану суму на підставі ч.3,4 ст. 390 ЦК України.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача вказав, що не згоден із позовом, просить у задоволенні позову відмовити. Зазначив, що ст. 390 ЦК України передбачено право добросовісного або недобросовісного набувача майна вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання майна, однак, на його думку позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що понесені ним витрати були необхідні для утримання квартири, що було здійснено поліпшення квартири.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно договору купівлі-продажу від 10.03.2004р. ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 10/.

В подальшому, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2005 року, ухваленим за позовом ОСОБА_5, вказаний договір в частині покупця та ціни визнано недійсним та визнано що покупцем квартири є ОСОБА_5, а ціна квартири, за яку вона придбана складає 31977 грн. 60 коп., що еквівалентно 6000 доларам США. Рішення було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 7 квітня 2006 року.

23 лютого 2007 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру замість судових рішень, і через деякий час вона продала квартиру.

Так, 9 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу квартири.

На підставі рішень виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27 листопада 2007 року, від 26 вересня 2008 року та від 28 листопада 2008 року, приміщення було переведено в нежитлове, для використання як магазину та присвоєно окрему адресу - АДРЕСА_1.

Однак, на час укладення договору купівлі - продажу вказаної квартири між ОСОБА_5 і ОСОБА_3, судові рішення, на підставі яких ОСОБА_5 могла розпоряджатися квартирою, були скасовані. Так, рішенням Верховного Суду України від 28 жовтня 2009 року згадані рішення Центрального районного суду м.Миколаєва і ухвала апеляційного суду Миколаївської області були скасовані, а в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання договору купівлі - продажу квартири частково недійсним та визнання права власності на квартиру відмовлено.

Вказані обставини встановлені рішеннями суду та згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягають.

Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 04 жовтня 2012 року, ухваленим за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, витребувано квартиру АДРЕСА_1 із володіння ОСОБА_3, та повернено у володіння ОСОБА_4 /а.с. 14-20/.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 06 грудня 2012 року, зазначене рішення суду першої інстанції в частині витребування майна змінено, витребувано у ОСОБА_3 майно - АДРЕСА_1, переведу в нежитлове приміщення на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 вересня 2008 року за №1834, в якому розташовано магазин промислових товарів, з наданням адреси: АДРЕСА_1 /а.с. 20-21/. Зазначеними рішеннями встановлено, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірного майна.

Починаючи з 2007 року по 2013 рік позивач фактично сплачував комунальні платежі, ним здійснена реконструкція та переобладнання приміщення та переведення його в нежитловий фонд, а саме: виготовлено робочий проект вартістю 12300 грн., виконані на підставі проекту будівельно-технічні роботи вартістю 85000 грн., здійснено приєднання приміщення до мереж "Обленерго" - вартістю 2458 грн., сплачено земельний податок на суму 9563,11 грн., сплачено за послуги електропостачання - 16780,02 грн., за послуги газопостачання - 1157,32 грн. /а.с. 22-33, 37-39/. Загальна сума понесених витрат складає 127258,45 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 390 Цивільного кодексу України у ч.3,4 передбачено, що добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів.

Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

У п.32 постанови ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07 лютого 2014 року, зазначено, що добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна (частина четверта статті 390 ЦК).

Як слідує із матеріалів справи, позивач здійснив реконструкцію квартири АДРЕСА_1, перевів її до нежитлового фонду для використання як магазину промислових товарів та фотостудії. Позивач зазначає, що проведенням вказаної реконструкції та приєднанням квартири до мереж "Обленерго", тобто приєднання електроустановок замовника до електромереж, ним здійсненні невідокремлені поліпшення приміщення, тому відповідач має відшкодувати понесені позивачем затрати.

Однак у розумінні частини 4 статті 390 ЦК України, вона встановлює право добросовісного набувача на відшкодування здійснених ним витрат на поліпшення майна лише у сумі, на яку збільшилась його вартість, а не у сумі витраченої на здійснення таких робіт.

Всупереч вказаним вимогам закону позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок поліпшення майна збільшилась його вартість, наскільки збільшилась, та внаслідок чого, суду не надано.

Що стосується заявлених вимог про відшкодування витрат, сплачених за послуги електропостачання за період з 30.01.2009 року по 28.03.2013 року, всього на суму 16780,02 грн., за послуги газопостачання за період з 14.01.2009 року по 01.03.2010 року на суму 1157,32 грн., та податку на землю за період з 01.01.2009 року по 31.12.2012 року у розмірі 9563,11 грн., як необхідних витрат на утримання майна, вони також не підлягають задоволенню.

Згідно п.32 постанови ВССУ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07 лютого 2014 року, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) майна має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна, або на передання доходів (частина третя статті 390 ЦК). У цьому разі необхідними є такі витрати, без яких стан майна істотно погіршився би, унаслідок чого його не можна було б використати за прямим призначенням.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1, була передана позивачу в користування для обслуговування приміщення, яке на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради було переведено в нежитлове. Тобто, зобов'язання позивача по сплаті орендної плати виникли внаслідок здійснення ним переведення вищевказаної квартири у нежитлові приміщення та не пов'язані з необхідністю утримувати квартиру в належному стані. Утримання квартири в належному стані жодним чином не залежить від сплати орендної плати за землю

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.01.2009 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради 26.12.2008р., ОСОБА_3 належав на праві власності магазин промислових товарів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 /а.с. 11/. Всі платежі (за електро- газопостачання, сплата податку за землю) були здійснені після 01.01.2009 року. Тобто, зазначені платежі здійснювались позивачем для здійснення підприємницької діяльності.

Позивачем не надано доказів, яким чином внаслідок неотримання ним послуг з електро- та газопостачання, несплати земельного податку, стан квартири істотно погіршився би і її неможливо було використовувати за прямим призначенням, та що здійснені ним витрати були необхідні для утримання або збереження майна.

Крім того, ОСОБА_4 належить право на повернення вищевказаної квартири з 28.10.2009 року (дата прийняття рішення Верховним Судом України), тобто, відсутні підстави для отримання понесених витрат до вказаної дати.

Таким чином, заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають за недоведеністю та безпідставністю вимог.

Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 30, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 390 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування витрат, необхідних для утримання та збереження майна, - відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя О.В.Мамаєва