У х в а л а

іменем україни

3 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, орган опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у володінні квартирою та виселення, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: акціонерне товариство «Український інноваційний банк», відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», товарна біржа «Київська універсальна біржа», про визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 5 серпня 1997 року. Вказану квартиру він надав ОСОБА_2 та його сім'ї для їх тимчасового проживання. Посилаючись на те, що ОСОБА_2 відмовляється виселитися із вказаного приміщення, просив задовольнити позов.

У червні 2010 р. ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Вказувала, що на початку 1997 року вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 переїхала з м. Торез Донецької області на постійне місце проживання до м. Києва, у зв'язку з чим зайнялась пошуком квартири. 9 липня 1997 року нею, як покупцем, та ОСОБА_7, як продавцем, за участю відділу нерухомості ЗАТ «Скінія», як виконавця, було укладено угоду про наміри на придбання квартири АДРЕСА_1. На виконання умов угоди нею в якості завдатку було передано продавцю 3000 доларів США. 9 липня 1997 року вона підписала акт узгодження ціни, відповідно до якого вартість квартири АДРЕСА_1 була визначена у 82500 доларів США. Оскільки достатньої суми грошових коштів для придбання цієї квартири у неї не було, 5 серпня 1997 року ОСОБА_1 надав їй у борг грошові кошти у розмірі 80000 доларів США строком на 3 роки за умови оформлення на нього, як покупця, договору купівлі-продажу спірної квартири, про що було складено розписку. Після повернення позичених коштів ОСОБА_1 обіцяв переоформити квартиру на неї. Навесні 2000 року вона повернула ОСОБА_1 борг у розмірі 80000 доларів США, а останній повернув їй оригінал розписки. Водночас, посилаючись на різні обставини, ОСОБА_1 просив відкласти переоформлення на неї права власності на квартиру, але оскільки він повернув їй оригінал розписки, не заперечував її право власності та не ставив жодних умов щодо проживання у спірній квартирі, то вона вважала, що переоформлення права власності на квартиру на неї є суто формальністю, а спірна квартира і без цього належить їй на праві власності. Із серпня 1997 року вона та її сім'я постійно проживали в цій квартирі, зробили в ній ремонт, сплачували комунальні послуги. У грудні 2009 року ОСОБА_1 надіслав їй вимогу про звільнення вказаної квартири, а згодом звернувся до суду з позовом про їх виселення. Посилаючись на вказані обставини, просила визнати договір купівлі-продажу від 5 серпня 1997 року удаваною угодою в частині покупця; визнати її покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 5 серпня 1997 року, перевести на неї права та обов'язки покупця за договором купівлі-продажу від 5 серпня 1997 року та визнати за нею право власності на цю квартиру.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 23 вересня 2010 року вказані позови було об'єднано в одне провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 5 серпня 1997 року, укладений між брокером брокерської контори № 168 ОСОБА_8, який діяв зі згоди і за дорученням ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_5, та брокером брокерської контори № 745 ОСОБА_10, яка діяла зі згоди і за дорученням ОСОБА_1, посвідчений Київською універсальною біржею, удаваною угодою в частині покупця. Визнано ОСОБА_3 покупцем за цим договором та переведено на неї права та обов'язки покупця. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_3

ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, апеляційний суд виходив із того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який було укладено 5 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі між брокерами, які виступали від імені ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка діяла в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5, та покупцем ОСОБА_1, як покупця, було укладено в простій письмовій формі, питання про визнання такого договору дійсним у судовому порядку не вирішувалось. Оскільки наслідком недодержання нотаріальної форми є недійсність договору, то позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Такі висновки відповідають обставинам справи, встановленим на підставі поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права.

Судами встановлено, що 5 серпня 1997 року на Київській універсальній біржі між брокерами, які виступали від імені ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_9, яка діяла в інтересах свого неповнолітнього сина ОСОБА_5, та ОСОБА_1, як покупця, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, загальною площею 94,75 кв. м, у тому числі жилою площею 57,70 кв. м. Вказаний договір був посвідчений Київським міським бюро технічної інвентаризації 3 квітня 2001 року.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Статтею 153 ЦК Української РСР, який діяв на час укладення угоди, було передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 227ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Оскільки укладений на товарній біржі договір купівлі-продажу не було посвідчено нотаріально, а також не було визнано його дійсним у судовому порядку, то апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення як позову ОСОБА_1, так і позову ОСОБА_3

Посилання заявника на те, що апеляційний суд неправильно застосував положення ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» безпідставні.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що вказаний закон є спеціальним щодо визначення правових умов створення і діяльності товарних бірж на території України та загальним щодо правил укладення цивільних договорів, спеціальними щодо яких є положення ЦК Української РСР.

Враховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, яка діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 2 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.І. Наумчук
Судді:В.О. Кузнєцов Г.І. Мостова