АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/4383/16 Головуючий 1 інст. - Майстренко О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Котелевець А.В., Трішкової І.Ю.

за участю секретаря - Сотнікової А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Московський районний відділ у м. Харкові Головного управління державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особою, яка втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом та у кінцевій його редакції просить визнати відповідачів особами, які втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі контрольного талону до ордера № 24913 від 31.12.1968 року квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5, крім того, в даній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 - онук, ОСОБА_6 - дочка, ОСОБА_3-племінник.

Відповідач ОСОБА_2 є матір*ю позивача, ОСОБА_3 є племінником позивача.

09.04.1969 року відповідачка ОСОБА_2, 27.11.1989 року племінник - ОСОБА_3 були зареєстровані в спірному житловому приміщенні.

З весни 2011 року ОСОБА_2 виїхала з спірної квартири, ОСОБА_3 не мешкає у вказаній квартирі понад 9 років. З вказаного часу останні в спірному житловому приміщенні не мешкають, однак, у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за вказаною адресою відмовляються, у зв'язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала. Вказує на те, що не проживала у спірній квартирі протягом тривалого часу з поважних причин, оскільки родина ОСОБА_4 змінила замки і вона не може до неї потрапити.

Відповідач ОСОБА_3 позовне визнав. Вказує на те, що причинами непроживання понад встановлені законом строки є перебування його з 26.03.1999 року в інтернаті, потім відбування покарання на протязі 7 років, відсутність у спірному житлі вільної кімнати для проживання, відсутність ключів від спірної квартири. Вважає причини відсутності поважними.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3, такими, що втратили право користування житловим приміщенням АДРЕСА_1, знявши останніх з реєстрації за вказаною адресою.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1., яка діє в інтересах ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість рішення суду. Вказує на те, що не проживала у спірній квартирі протягом тривалого часу, оскільки родина ОСОБА_4 змінила замки і вона не може до неї потрапити.

З вказаним рішенням не погодився і ОСОБА_3, інтереси якого також представляє ОСОБА_1, який теж звернувся з апеляційною скаргою. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необгрунтованість рішення суду. Вказує на те, що причинами непроживання понад встановлені законом строки ОСОБА_3 є перебування його з 26.03.1999 року в інтернаті, потім відбування покарання на протязі 7 років, відсутність у спірному житлі вільної кімнати для проживання, відсутність ключів від спірної квартири.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що представником відповідачів - ОСОБА_1 не було надано суду доказів щодо перешкоджання з боку ОСОБА_4 у користуванні відповідачами у справі спірним житловим приміщенням або поважних причин відсутності вказаних осіб за вказаною адресою понад встановлені діючим законодавством строки. Тобто встановлено, що відповідачі не мешкають у спірному житловому приміщенні без поважних причин більше шести місяців, ОСОБА_2 -не мешкає в квартирі з весни 2011 року, ОСОБА_3 не мешкає у вказаній квартирі понад 9 років.

Судова колегія не може погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції, так як такий висновок не відповідає вимогам закону, обставинам справи та добутим у справі доказам.

З пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що відповідно контрольного талону до ордера № 24913 від 31.12.1968 року, квартира АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5 на підставі рішення Комінтернівського виконкому № 570-14 від 24.12.1968 рок.

На цей час в даній квартирі зареєстровані: позивач ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Згідно довідки КП «Жилкомсервіс» № 2201 від 07.07.2015 року відповідачка ОСОБА_2 з 09.04.1969 року , відповідач ОСОБА_3 з 27.11.1989 року були зареєстровані в спірному житловому приміщенні.

Відповідач ОСОБА_2 є рідною матір*ю позивача, ОСОБА_3 є племінником позивача.

Вказана квартира є неприватизованою, особистий рахунок відкрито на ім*я ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що вбачається з свідоцтва про смерть, виданого Харківським міським відділом РАЦС.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції безпідставно виходив з того, що ОСОБА_2 з весни 2011 року виїхала зі спірної квартири, ОСОБА_3 не мешкає у вказаній квартирі понад 9 років та з вказаного часу останні в спірному житловому приміщенні не мешкають, станом квартири не цікавляться, комунальні платежі не сплачують. Не обґрунтовано зазначено в рішенні, що представником відповідачів - ОСОБА_1 не було надано суду доказів щодо перешкоджання з боку ОСОБА_4 у користуванні відповідачами у справі спірним житловим приміщенням або поважних причин відсутності вказаних осіб за вказаною адресою понад встановлені діючим законодавством строки.

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що вона не проживає в квартирі з поважних причин, так як ОСОБА_4 створив іншу сім»ю, в квартирі крім нього проживає його дружина та її дочка. Вони змінили замки у вхідної двері та не надають їй ключі від квартири. Вона змушена тривалий час проживати у чижих людей. Між нею та ОСОБА_4 склалися неприязні стосунки. Рішенням Московського районного суду м. Харкова на її користь стягнуті з ОСОБА_4 аліменти на її утримання, від сплати яких останній ухиляється. Вона дуже хвора, має похилий вік, ії важко захищати свої права.

З пояснень ОСОБА_3 вбачається, що причинами непроживання понад встановлені законом строки є його перебування з 26.03.1999 року в інтернаті, потім відбування покарання на протязі 7 років. Крім того, в квартирі без реєстрації проживає дружина ОСОБА_4 та її дочка, в зв»язку з чим в квартирі відсутня вільна кімната для проживання його та бабусі ОСОБА_2, у них відсутні ключі від спірної квартири.

Судова колегія вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції, що допитані свідки по справі підтвердили, що відповідачі самостійно залишили квартиру та з власного бажання не мешкають в ній, будь-які перешкоди в їхньому проживанні в даній квартирі з боку ОСОБА_4 відсутні.

Свідки по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які мешкають на одному поверсі не зазначили причини з яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не проживають у спірному приміщенні.

Крім того, факти викладені у наданому суду Акті від 10.07.2015року не найшли свого підтвердження та спростовуються поясненнями свідків.

Крім того, судом були допитані свідки по справі, які також підтвердили, що відповідачі самостійно залишили квартиру та з власного бажання не мешкають в ній. Будь-яких перешкод в їхньому проживанні в даній квартирі з боку ОСОБА_4 немає.

Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його родини за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців.

Відповідно ст.. 72 ЖК України, визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановленні строки, проводиться в судовому порядку.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В зв»язку з наведеним суд першої безпідставно зазначив, що ОСОБА_1 представником відповідачів не було надано суду доказів щодо перешкоджання з боку ОСОБА_4 у користуванні відповідачами у справі спірним житловим приміщенням або поважних причин відсутності вказаних осіб за вказаною адресою понад встановлені діючим законодавством строки.

З пояснень відповідачів та матеріалів справи вбачається, що вони відсутні в спірному житлі з поважних причин, так як ОСОБА_4 без їх згоди вселив в квартиру сторонніх осіб, які зайняли всю квартиру, змінили замок у вхідній двері та не надав ключі відповідачам. Тому відповідачі відсутні в спірній квартирі з поважних причин.

Виходячи з наведеного колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, визнає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що згідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення.

За таких обставин судова колегія задовольняє апеляційні скарги, рішення районного суду скасовує та постановляє нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 2 ст. 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 травня 2016 року скасувати, постановити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації за адресою АДРЕСА_1.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: