Справа №451/1352/16-ц
Провадження № 2/451/559/16
РІШЕННЯ

іменем України

20 грудня 2016 року

Радехівський районний суд Львівської області

у складі: головуючого-судді Мулявки О. В.

за участі секретаря судового засідання Крикавській М. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радехові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася через свого представника ОСОБА_2 до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Сморжів Радехівського району Львівської області помер батько позивача ОСОБА_3, про що Сморжівською сільською радою Радехівського району Львівської області того ж дня було зроблено актовий запис за № 31. За твердженням представника позивача після смерті спадкодавця лишилося спадкове майно. Представник позивача зазначає, що на випадок своєї смерті покійний розпорядження у вигляді заповіту не залишав. Не було спадкове майно також і предметом спадкового договору. Як вказує представник позивача, спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла матір позивача ОСОБА_5 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, яка доводилася спадкодавцю дружиною. Представник позивача вказує, що за свого життя ОСОБА_5 не встигла оформити спадкових прав та не отримала свідоцтва про право на спадщину. Як вказує представник позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Сморжів Радехівського району Львівської області померла матір позивача ОСОБА_5. Представник позивача зауважує, що позивач, як дочка померлої, є спадкоємцем першої черги за законом та із заявою про прийняття спадщини позивач звернулася до нотаріуса лише 27 жовтня 2016 року. Проте, нотаріус повідомила позивачу, що ним пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини. та про необхідність звернутися до суду із відповідною позовною заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Просить суд ухвалити рішення, яким визначити ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, що відкрилась внаслідок смерті ІНФОРМАЦІЯ_2

До початку розгляду справи по суті представником позивача подано заяву про зміну підстав позову. В даній заяві представник позивача просить суд позов вважати заявленим з підстав прийняття спадщини після смерті спадкодавця шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що не підтверджено відповідними документами. А також ухвалити рішення, яким встановити факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини.

Судом прийнято заяву представника позивача про зміну підстав позов з огляду на можливість сторони розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд. Крім того, на думку суду, дана заява подана своєчасно та не порушує прав, свобод та охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Позивач до суду не з'явилася, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач до суду свого представника не направив, однак, був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Проте, подав вдруге заяву про розгляд справи без своєї участі, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити позов в повному обсязі.

Суд вважає, що неявка сторін та їх представників, повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглянути таку заяву по суті за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви та додані до неї докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення повністю з огляду на таке.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Сморжів Радехівського району Львівської області помер ОСОБА_3 (а.с.6) та на час його смерті за однією адресою із померлим була зареєстрована та проживала ОСОБА_5 (а.с.8).

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у селі Сморжів Радехівського району Львівської області померла ОСОБА_5 (а.с.11).

Судом констатовано, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 доводилися позивачу - ОСОБА_1, рідними батьками (а.с.9).

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_5 після ІНФОРМАЦІЯ_3, регулюються чинним на той час Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч.1. ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частинами 1, 2. ст.1220 Цивільного кодексу України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

В силу вимог частин 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

В силу вимог ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за свого життя заповіту не складали. Таким чином за відсутності заповіту спадкодавця ОСОБА_5 суд приходить до висновку, що спадкування позивачем спадщини після смерті спадкодавця відбувається за законом.

Згідно ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Суд приходить до висновку, що позивач, як дочка спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом.

В силу вимог ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З довідки виконавчого комітету Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 838 від 14 грудня 2016 року вбачається, що на день смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним була зареєстрована та мешкала ОСОБА_5 (а.с.8).

Таким чином ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Однак, за життя ОСОБА_5 не встигла оформити своїх спадкових прав.

Пленум Верховного Суду України у абз.1 п.27 своєї Постанови «Про судову практику у справах про спадкування» вказав, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.1 свого листа від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст.1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст.1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст.1299 ЦК України).

Судом встановлено, що протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивач заяви нотаріусу про прийняття спадщини не подавала.

Судом також встановлено, що у позивача існують складнощі у доведенні перед нотаріусом обставини прийняття спадщини шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. Це зумовлено тим, що зареєстроване місце проживання позивача зазначено за іншою адресою, ніж адреса, за якою проживав спадкодавець ОСОБА_5.

Відповідно до абз. 1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що за певних обставин розгляд справи встановлення фактів, що мають юридичне значення, можливий у позовному провадженні.

Водночас, з довідки виконавчого комітету Сморжівської сільської ради Радехівського району Львівської області № 837 від 14 грудня 2016 року вбачається, що з ІНФОРМАЦІЯ_1 до дня смерті ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з ОСОБА_5 мешкала без реєстрації ОСОБА_1 (а.с.35).

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Водночас, на думку суду, формулювання законодавця саме як «постійно проживав» слід тлумачити не інакше як те, що для встановлення обставини прийняття спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця визначальне значення має саме фактичне проживання спадкоємця на час відкриття спадщини, а не його зареєстроване місце проживання. Тобто, фізичне постійне перебування фізичної особи в певному місці та у певний проміжок часу.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV (в редакції, що була чинною станом на час відкриття спадщини) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; особа - фізична особа; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що була чинною станом на час відкриття спадщини) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

За таких обставин суд вважає, що законодавець хоча і встановлює для фізичної особи обов'язок зареєструвати своє постійне місце проживання за певною адресою, проте, він не встановлює наслідків невиконання особою такого обов'язку, наприклад, у вигляді неможливості довести обставину такого фактичного постійного проживання чи у іншому вигляді. Оскільки реєстрація місця проживання є лише документальним (зовнішнім) оформленням обставин такого проживання особи.

При цьому суд також враховує, що в силу вимог ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що була чинною станом на час відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

З матеріалів справи вбачається, що позивач на момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем. А відтак позивач вважається спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину у встановлений законом строк і належним чином.

В той же час наявність інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк та належним чином, судом не було встановлено. А відтак суд вважає, що Сморжівська сільська рада Радехівського району Львівської області, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, є належним відповідачем у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин та підстави заявленого позову.

Судом встановлено, що позивач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі.

Положеннями ст.174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

В силу вимог ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст.ст.31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд.

Судом встановлено, що представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду.

Проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про доведеність позивачем обставин прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5 шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. А відтак заявлений позивачем позов є підставним та підлягає до задоволення судом повністю.

Керуючись ст.ст.1216-1221,1223,1258,1261,1268,1297 ЦК України, ст.ст.3,10,11,31,60, 61,174,209,212-215,218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити повністю.

Встановити факт, що ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_5 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області, шляхом подання через Радехівський районний суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

ГоловуючийМулявка О. В.