Номер провадження: 22-ц/785/607/16
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, Приватного підприємства «Владелена», третя особа - Комунальне підприємство «Ланжерон» про визнання частково незаконними та скасування рішень, витребування майна,

встановила:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради, ПП «Владелена» за участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів КП «Ланжерон» та просить визнати незаконними та скасувати рішення: Одеської міської ради №2906-V від 10 липня 2008 року «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року №4122-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році» в частині включення до переліку об'єктів комунальної власності нежитлової будівлі, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежитлової будівлі, загальною пл. 4, 9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2; рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №985 від 21 серпня 2008 року в частині реєстрації права власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради та видачі свідоцтв про право власності на вищевказані нежитлові будівлі; а також просить витребувати від ПП «Владелена» вищевказані нежитлові будівлі.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 10 червня 1992 року між нею та Дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси Міністерства торгівлі УРСР був укладений договір купівлі-продажу трьох нежитлових приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_3. На підставі цього, сторонами був підписаний акт прийому-передачі вказаного майна. Однак, на момент укладення договору купівлі-продажу від 10 червня 1992 року діяло законодавство, яке передбачало реєстрацію права власності лише для житлового будинку. Тому відповідно до положень ст. 277 ЦК УРСР в редакції 1963 року даний договір є дійсним, а позивачка набула право власності на вищевказані приміщення.

Також позивачка зазначила, що з листа представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради від 17 січня 2012 року їй стало відомо, що Одеською міською радою 10 липня 2008 року було прийняте рішення №2906-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року №4122-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку об'єктів комунальної власності були внесені, в тому числі, нежитлова будівля, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежитлова будівля, загальною пл. 4, 9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (павільйон НОМЕР_1 та НОМЕР_2). В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №985 від 21 серпня 2008 року було зареєстровано право власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на вищевказані павільйони та видані відповідні свідоцтва про право власності. Вищезазначені рішення позивачка вважає незаконними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки спірні нежитлові приміщення належать їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 червня 1992 року.

Згодом, на підставі оскаржуваних рішень між Одеською міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 20 листопада 2009 року. Тому позивачка також просить витребувати у ПП «Владелена» вищевказані приміщення в порядку ст. 388 ЦК України, оскільки вони вибули з її володіння, як власника, поза її волею.

ОСОБА_2 та її представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Представник відповідачів Виконавчого комітету Одеської міської ради, Одеської міської ради у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та вказав, що під час укладення договору купівлі-продажу від 10 червня 1992 року, укладеного з Дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси Міністерства торгівлі УРСР, всупереч вимог чинного законодавства позивачкою не було зареєстровано право власності на спірні об'єкти нерухомого майна. Крім того, ОСОБА_2 не зверталась до органів місцевого самоврядування для оформлення свідоцтва про право власності, тому право власності останньої на зазначені об'єкти не виникло.

Представник відповідача ПП «Владелена» у судове засідання не з'явився, був сповіщений про розгляд справи шляхом подання оголошення в пресі в порядку ст. 74 ЦПК України, а тому вважається сповіщеним належним чином. Заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав та про причини неявки суд не повідомляв.

Представник третьої особи КП «Ланжерон» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника. Позовні вимоги ОСОБА_2 вважає необґрунтованими.

Рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

На вказане рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року зазначене рішення апеляційного суду було скасовано, справа передана на новий апеляційний розгляд.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та застосував необхідні норми матеріального права.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

10 червня 1992 року між дирекцією об'єднання №4 Тресту громадського харчування Жовтневого району м. Одеси та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу трьох приміщень під торгівлю загальною площею 45, 5 кв. м., в тому числі двох кам'яних приміщень-павільйонів загальною площею 11, 6 кв. м., розташованих біля АДРЕСА_3 (Т. 1, а. с. 31).

На виконання цього договору ОСОБА_2 оплатила на користь продавця грошову суму у розмірі 14 964, 34 руб., що підтверджується квитанцією до касового прибуткового ордеру №1817 від 10 червня 1992 року (Т. 1, а. с. 30), і вищевказані об'єкти були передані для здійснення торгівлі позивачці, що підтверджується наявним у матеріалах справи актом прийому-передачі майна (Т. 1, а. с. 34). Договір не був нотаріально посвідчений, оскільки відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, що діяв на момент його укладення, передбачалось обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу лише житлових будинків.

Вищезазначене підтверджується також поясненнями допитаного у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4, який вказав, що в 1998 році ОСОБА_2 зробила ремонт двох будівельних павільйонів на АДРЕСА_3, однак, право власності на них не зареєструвала, оскільки чинним на той час законодавством не передбачалось такого обов'язку.

Також судом правильно було встановлено, що придбані за вищевказаним договором приміщення були передані ОСОБА_2 на підставі наказу від 30 вересня 1992 року НОМЕР_1 до статутного фонду створеного нею МПП «Діва», і саме за рахунок цього майна зазначене підприємство здійснювало свою виробничу діяльність. В останній редакції статуту МПП «Діва» також визначено, що ці об'єкти передані засновником у статутний фонд цього підприємства.

Однак, право власності на зазначені об'єкти у визначеному законом порядку не реєструвались ні за ОСОБА_2 як фізичною особою, ні за МПП «Діва» - юридичною особою.

Вищевказані обставини були встановлені також постановою Вищого господарського суду України від 16 вересня 2009 року, що набрало чинності (а. с. 136).

В подальшому, позивачкою було здійснено реконструкцію об'єктів нерухомого майна, зазначених у вказаному договорі купівлі-продажу.

04 червня 1999 року ОСОБА_2 було видано три акти державної-технічної комісії про готовність закінчених будівництвом об'єктів до експлуатації, а саме на: кам'яний Павільйон НОМЕР_1, пл. 5, 8 кв. м., що розташований на АДРЕСА_3; кам'яний Павільйон НОМЕР_2, пл. 5, 8 кв. м., що розташований на АДРЕСА_3 (Т. 1, а. с. 70-72).

Відповідно до Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України за № 121 від 09.06.1998 року «Про затвердження інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» - була затверджена Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до п. 1.4 вказаної Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Відповідно до п. 1.8 державній реєстрації підлягають тільки ті об'єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію в установленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тим бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об'єкти.

Відповідно до п. 4.1 вказаної Інструкції оформлення права власності на нерухоме майно проводиться з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта державної комісії про прийняття об'єкта і введення його в експлуатацію.

Згідно п. 4.2 якщо виконавчий комітет органу місцевого самоврядування відмовить в оформленні права власності на об'єкт нерухомого майна, зацікавлена особа може для вирішення цього питання звернутися в суд або арбітражний суд.

Таким чином, вищевказаною Інструкцією встановлено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України.

Однак, всупереч вимог чинного на той час законодавства, позивачкою не було зареєстровано право власності на спірні об'єкти нерухомого майна. Крім того, в судовому засіданні доведено, що ОСОБА_2 не зверталася до органів місцевого самоврядування для оформлення свідоцтва про право власності.

Таким чином, в судовому засіданні доведено, що право власності ОСОБА_2 на зазначені об'єкти не виникло.

В подальшому, на виконання рішення виконкому Одеської міської ради №149 від 31 березня 2000 року «Про реалізацію програм розвитку Одеського узбережжя» (Т. 1, а. с. 96) КП «Ланжерон» 01 травня 2003 року було прийнято на свій баланс спірні нежитлові приміщення пл. 4, 9 кв. м. кожне (інв. №92М та №93М).

15 жовтня 2005 року вищевказані приміщення КП «Ланжерон» були передані в оренду ПМП «Мірт» шляхом укладення договорів від 15 жовтня 2005 року №№ 46/05/Д, 47/05/Д, яке, в свою чергу, передало орендоване нерухоме майно в суборенду ПП «Олімп» шляхом укладення договорів від 02 квітня 2007 року №№ 1-02/04, 2-02/04.

Вищевикладені обставини підтверджуються також відповіддю виконкому Одеської міської ради №38-Б-2855 від 03 липня 2007 року на звернення позивачки ОСОБА_2 (Т. 1, а. с. 112).

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 22 січня 2009 року, залишеного без змін постановою Вищого господарського суду України від 16 вересня 2009 року (а.с. 136) МПП «Діва» було відмовлено в задоволенні позовних вимог до КП «Ланжерон», ПП «Олімп» та ПМП «Мірт» про визнання права власності на вищевказані приміщення, визнання недійсними договорів оренди та суборенди двох торгових об'єктів: кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» (інв. № 2М, загальна пл. 4, 9 кв. м.), кіоску «ІНФОРМАЦІЯ_1» (інв. № 93М, загальна пл. 4, 9 кв. м.), розташованих на АДРЕСА_3, у зв'язку з тим, що а ні МПП «Діва», а ні ОСОБА_2 не набули у встановленому законом порядку право власності на спірні нежитлові приміщення, що спростовує доводи позивачки про набуття нею права власності на них.

У зв'язку з вищевикладеними обставинами, Одеською міською радою 10 липня 2008 року було прийняте рішення №2906-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2008 році» зі змінами внесеними рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року №4122-V «Про перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню у 2009 році», згідно з яким до переліку об'єктів комунальної власності було внесено, в тому числі, нежитлову будівлю, загальною пл. 4,9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; нежитлову будівлю, загальною пл. 4, 9 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (павільйон НОМЕР_1 та НОМЕР_2).

В подальшому, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради №985 від 21 серпня 2008 року було вирішено зареєструвати право власності за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради на вищевказані павільйони та видати відповідні свідоцтва про право власності (Т. 1, а. с. 199).

05 вересня 2008 року виконавчим комітетом Одеської міської ради були видані відповідні свідоцтва про право власності на спірні нежитлові будівлі, які належать на праві комунальної власності територіальній громаді міста Одеси в особі Одеської міської ради (Т. 1, а. с. 220-221).

Тому, у судовому засіданні доведено, що Одеська міська рада отримала право власності на спірні нежитлові приміщення у встановленому законом порядку. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання частково недійсними та скасування рішення Одеської міської ради №2906-V від 10 липня 2008 року та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №985 від 21 серпня 2008 року є безпідставними, та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Між Одеською міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 20 листопада 2009 року (Т. 1, а. с. 16), а згідно акту прийому-передачі від 27 листопада 2009 року вказані приміщення були передані ПП «Владелена» (Т. 1, а. с. 20).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за виплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК ( 435-15 ) добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Тому, аналізуючи вищевказану норму права, добросовісність набувача у даному випадку характеризує його суб'єктивне ставлення до обставин вибуття майна із володіння власника та правомірності його придбання.

Оскільки рішення Одеської міської ради №2906-V від 10 липня 2008 року та рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради №985 від 21 серпня 2008 року, які стали підставою для укладення договору купівлі-продажу від 20 листопада 2009 року, є чинними, можна вважати, що ПП «Владелена» набуло право власності на вищевказане майно правомірно, що спростовує доводи ОСОБА_2 про витребування в підприємства вищевказані приміщення в порядку ст. 388 ЦК України. Тому в цій частині позовних вимог ОСОБА_2 дійсно також слід відмовити.

З витребуваних колегією суддів, на виконання ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, письмових доказів щодо користування спірною нерухомістю протягом 2000 - 2013 року, вбачається, що ОСОБА_2 фактично користувалася нею до 2002р. включно, потім, з її ж заяв вбачається, що спірною нерухомістю вона не користувалася у зв'язку з погіршенням стану здоров'я.

15 жовтня 2005 року вищевказані приміщення КП «Ланжерон» були передані в оренду ПМП «Мірт» шляхом укладення договорів від 15 жовтня 2005 року №№ 46/05/Д, 47/05/Д, яке, в свою чергу, передало орендоване нерухоме майно в суборенду ПП «Олімп» шляхом укладення договорів від 02 квітня 2007 року №№ 1-02/04, 2-02/04.

В подальшому, між Одеською міською радою та ПП «Владелена» були укладені договори купівлі-продажу нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 від 20 листопада 2009 року (Т. 1, а. с. 16), а згідно акту прийому-передачі від 27 листопада 2009 року вказані приміщення були передані ПП «Владелена» (Т. 1, а. с. 20).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довела обставини, на які посилалася як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не основані на діючому законодавстві, не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков