АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Усика Г.І.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою Сябра Олексія Федоровича в інтересах Малого сумісного підприємства «Теннер» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року у цивільній справі за позовом Малого сумісного підприємства «Теннер» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук ІгорАнатолійович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КучеренкоНаталія Петрівна, про визнання договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі недійсними,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/11810/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Даниленко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року відмовлено в задоволенні позову Малого сумісного підприємства «Теннер» (далі по тексту - МСП «Теннер») до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П., про визнання договорів купівлі-продажу нежитлової будівлі недійсними.

Не погодившись із таким рішенням суду Сябро О.Ф. в інтересах МСП «Теннер» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає помилковими висновки суду про те, що МСП «Теннер» не є стороною оспорюваних угод, а тому не може звертатися до суду з таким позовом, оскільки останнє є заінтересованою особою та відповідно до положень п.3 ст. 215 ЦК України є належним позивачем. Також зазначає, що суд помилково вважав, що площа спірної будівлі становить 262,2 кв.м., в той час як її розмір складає 131,1 кв.м. В зв'язку із скасуванням рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року та ухвали цього ж суду від 06 квітня 2011 року право власності ОСОБА_2 на спірну будівлю було скасовано, а тому договори купівлі-продажу нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 літера «Б», укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід визнати недійсними. МСП «Теннер» фактично є власником спірної будівлі, так як вона була побудована її засновниками за їх власні кошти.

В суді апеляційної інстанції Сябро О.Ф. та Крига О.П. в інтересах МСП «Теннер» апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, особисто ОСОБА_5, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П. не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, ОСОБА_5 забезпечив явку в судове засідання свого уповноваженого представника, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 вересня 1996 року Харківською районною державною адміністрацією м. Києва було прийнято розпорядження №488 про надання МСП «Теннер» у тимчасове користування земельної ділянки площею 212 кв.м. по АДРЕСА_1 під розміщення двох павільйонів по торгівлі товарами повсякденного вжитку (т.1, а.с.13).

24 жовтня 1996 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва було надано МСП «Теннер» дозвіл НОМЕР_1 на виконання будівельних робіт з будівництва торгового павільйону на вищезазначеній земельній ділянці (т.1, а.с.14).

21 листопада 2000 року був виготовлений Акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1 - збірно-розбірного павільйону площею 60 кв.м. (а.с.16-17).

27 червня 2007 року працівниками БТІ м. Києва були проведені внутрішні обміри та розрахунки площі приміщень даної спірної будівлі.

З метою реєстрації в БТІ м. Києва права власності на спірну будівлю Підприємством були зібрані всі необхідні для цього документи. Були сплачені кошти за виготовлення копій земельних планів, кадастрового плану та за проведення технічної інвентаризації.

01 травня 2002 року між МСП «Теннер» в особі директора Тамтура В.І. та TOB «НІКОС» в особі директора ОСОБА_12., який є сином ОСОБА_2, був укладений договір оренди нежилого приміщення вищезазначеної будівлі (т.1, а.с.36-39).

Рішенням Солом'янського районного суд м. Києва від 08 листопада 2010 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_14, КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві, про визнання права власності та стягнення коштів було визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, літера «Б», загальною площею 131,1 кв.м. (т.1, а.с.20-22).

На підставі вказаного рішення суду ОСОБА_2 зареєструвала на своє ім'я в БТІ міста Києва нежитлову будівлю під літерою «Б», що знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з таким рішенням в березні 2013 року МСП «Теннер» була подана апеляційна скарга.

23 травня 2013 року відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва апеляційне провадження за апеляційною скаргою МСП «Теннер» було закрите на підставі рішення Арбітражного суду м. Києва.

04 вересня 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2013 року було скасовано, а справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

04 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року та ухвалу від 06 квітня 2011 року скасовано.

04 грудня 2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ було відкрито касаційне провадження.

12 березня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року було скасоване,а справу передано на новий розгляд до Апеляційного суду м. Києва.

27 травня 2014 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляційне провадження за апеляційною скаргою МСП «Теннер» на рішення Солом'янського районного суду м Києва від 08 листопада 2010 року було закрито, так як МСП «Теннер» на час розгляду справи припинило діяльність.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року було відмінено державну реєстрацію припинення юридичної особи МСП «Теннер» (т.1, а.с. 23-26).

03 грудня 2014 року між ОСОБА_2та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки спірної нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 літера «Б» (т.1, а.с.84).

Того ж дня, між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 також було укладено договір купівлі-продажу Ѕ частки цієї ж спірної нежитлової будівлі (т.1, а.с.120).

Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П.

29 квітня 2015 року, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 продали свої частки спірної будівлі ОСОБА_5 за договорами купівлі-продажу, які були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 червня 2015 року рішення Солом'янського районного суду м Києва від 08 листопада 2010 року, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлову будівлю по АДРЕСА_1 літера «Б» було скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (т.1, а.с.29-30).

У листопаді 2016 року МСП «Теннер» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Літвінчук І.А., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Н.П., в якому просило визнати недійсними договори купівлі продажу частки нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_1 літера «Б» від 03 грудня 2014 року, укладені між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також договори купівлі-продажу часток вказаної нежитлової будівлі від 29 квітня 2015 року, укладені між ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог МСП «Теннер».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів належними та допустимими доказами, що МСП «Тенер» є власником спірної будівлі, площею 131,1 кв.м. Крім того, позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою для визнання такого правочину недійсним (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 216 ЦК України передбачено загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача.

За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди.

Разом із тим, частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

В позовній заяві МСП «Теннер» посилалося на те, що воно є власником нежитлової будівлі по АДРЕСА_1, літера «Б», відповідачка ОСОБА_2, отримавши незаконне рішення суду про визнання за нею права власності на вказану будівлю, яке в подальшому було скасоване Апеляційним судом міста Києва, продала її ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частинах, які в свою чергу продали її, спірну будівлю, ОСОБА_5

МСП «Теннер» не є учасником оспорюваних правочинів. Таким чином, МСП «Теннер», вважаючи себе власником житлової будівлі по АДРЕСА_1, літера «Б», мало право заявити вимоги про витребування відповідного майна з чужого незаконного володіння, а не про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, а в подальшому між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Оскільки позивач МСП «Теннер» обрав невірний спосіб захисту, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, відповідно до Акту про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта по АДРЕСА_1 від 21 листопада 2000 року, МСП «Теннер» було здано в експлуатацію збірно-розбірний павільйон площею 60 кв.м. (т.1, а.с.16-17). Натомість, предметом договорів купівлі-продажу від 03 грудня 2014 року та від 29 квітня 2015 року, була нежитлова будівля по АДРЕСА_1, літера «Б», загальною площею 131,1 кв.м.

Колегія суддів відхиляє посилання представника МСП «Теннер» на те, що рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 08 листопада 2010 року, яким було визнано право власності на нежитлову будівлю за ОСОБА_2, було скасовано, а також на те, що судом невірно зазначено площу спірної будівлі, оскільки такі посилання не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача у зазначений ним спосіб, а допущена описка щодо розміру3 спірної будівлі може бути виправлена судом відповідно до вимог ст..219 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Сябра Олексія Федоровича в інтересах Малого сумісного підприємства «Теннер» відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Г.І. Усик