АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/1057/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.

за участю позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа Обслуговуючий автогаражний кооператив «Сигнал» про поділ спільного майна подружжя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у задоволення позову ОСОБА_3 перебування відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.1979 по 28.11.2005, у період якого за спільні кошти побудували гаражний бокс АДРЕСА_1 в м. Києві у ГБК «Сигнал». Виходячи з того, що належних і допустимих доказів на підтвердження набуття права власності на спірне майно сторонами не надано, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про поділ вказаного гаража.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач та її представник просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити і залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з огляду на таке.

Предметом спору у даній справі є поділ в натурі спільного майна подружжя - гаражного АДРЕСА_1 в ГБК «Сигнал».

Встановлено і не заперечується сторонами, що членом ГБК «Сигнал» з 1989 року був відповідач ОСОБА_6, якому у жовтні 1990 року рішенням правління ГБК було дозволено будівництво гаражного боксу, а у січні 1991 року побудований ОСОБА_6 гаражний бокс прийнято в експлуатацію правлінням ГБК «Сигнал».

Також установлено і не заперечується сторонами, що земельна ділянка ГБК «Сигнал», на якій розташований у тому числі спірний гаражний бокс, використовується останнім без отримання акту на постійне чи тимчасове користування. Питання відведення земельної ділянки кооперативу у встановленому законом порядку перебуває на стадії вирішення.

Враховуючи, що спірний гаражний бокс, який є предметом позову про поділ спільного майна подружжя, був збудований у січні 1991 року, спірні правовідносини регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю УРСР, Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ст.ст.22,29 КпШС України нажите подружжям майно у період шлюбу є їх спільною сумісною власністю, і кожний з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном шляхом, зокрема, присудження майна в натурі одному з подружжя із зобов'язанням його компенсувати іншому з подружжя його частку грошима. Саме про такий порядок поділу спільного майна подружжя просила ОСОБА_3, звернувшись до суду з даним позовом.

Отже, виходячи з положень зазначених норм КпШС УРСР, об'єктом поділу між подружжям може бути майно, що є їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.15 Закону УРСР «Про власність» член гаражного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно. Придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї майно є їх спільною сумісною власністю відповідно до ст.17 цього Закону.

Закон УРСР «Про власність» було введено в дію з 15.04.1991 постановою Верховної Ради Української РСР №885-ХП від 26.03.1991, - тобто, після зведення спірного гаража.

Відповідно до п.3 вказаної постанови ВР УРСР Закон «Про власність» застосовується до правовідносин, які виникли після введення його в дію; положення ст.15 цього закону застосовуються до правовідносин, що виникли як до, так і після 15 квітня 1991 року.

Отже, положення ст.17 Закону УРСР «Про власність» щодо спільної сумісної власності членів сім'ї поширюються на правовідносини, які виникли після 15.04.1991.

Оскільки правовстановлюючих документів на спірний гараж сторони суду не надали у зв'язку з їх відсутністю, а питання, чи є спірний гараж об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3, має правове значення для вирішення спору про його поділ за позовом ОСОБА_3, а також виходячи з того, що позовних вимог про визнання спірного гаража спільним майном подружжя у цій справі не пред'явлено, а суд відповідно до ст.ст.3,11 ЦПК України не вправі на власний розсуд визначати предмет і підстави позову, - колегія дійшла висновку, що питання про поділ гаражного АДРЕСА_1 в ГБК «Сигнал» як спільного майна сторін як подружжя пред'явлено передчасно, адже без визначення (підтвердження) правового статусу предмета спору неможливо вирішити питання про його поділ між подружжям.

З огляду на викладене правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що у сторін по справі виникло право власності на спірний гараж незалежно від того, що він не зареєстрований в Єдиному державному реєстрі, не заслуговують на увагу як такі, що не грунтуються на вимогах закону і встановлених судом обставинах. Посилань на обставини, які б спростовували викладені в оскаржуваному рішенні висновки суду, апеляційна скарга не містить, належних і допустимих доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги суду у передбаченому ст.ст.10,60,137 ЦПК України не надано. З урахуванням наведеного інші доводи апеляційної скарги правового значення для вирішення спору не мають, а тому на увагу не заслуговують.

За таких обставин передбачених ст.309 ЦПК України підстав для скасування рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року у даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна