Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Принцевська В.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Принцевській В.П.,

суддів Сорока Г.П,, ОСОБА_2

при секретарі Гаркуші О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполя апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 2/3 частини домоволодіння, припинення права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності, виселення, усунення перешкод в користуванні власністю,

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності. В березні 2015 року звернулась з уточненою позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності на 2/3 частки домоволодіння, припинити право власності ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на ціле домоволодіння і стягнути з неї на користь відповідачки 13944 грн. за її частку в домоволодінні та стягнути з відповідачки на її користь грошову компенсацію в сумі 15230,65 грн. в рахунок відшкодування її частки на утримання домоволодіння. В подальшому уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідачки в рахунок компенсації витрат на газопостачання за період з вересня 2007 року по березень 2015 року включно в сумі 14580,94 грн.

В травні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про припинення права власності, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення та про вселення.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 вказує, що вона з 2004 року фактично володіє, користується та розпоряджається будинком № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі, який було збудовано її батьком ОСОБА_5 Після смерті ОСОБА_5 її рідна сестра ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, залишеним їхнім батьком ОСОБА_5, на 5/6 частин вказаного домоволодіння. Вона, в свою чергу, свідоцтво про право на спадщину на 1/6 частину не отримала, вважаючи заповіт недійсним. Між нею та сестрою була усна домовленість про те, що будинок їм належить порівну і з цих підстав ОСОБА_6 не реєструвала право власності на свою частку. 06 червня 2006 року ОСОБА_6 померла, а 29 квітня 2007 року помер її син ОСОБА_7, після смерті якого на будинок стала претендувати його дочка ОСОБА_4 Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за ОСОБА_4 було визнано право власності на 5/6 частки домоволодіння. Посилаючись на своє постійне проживання в спірному домоволодінні з 2007 року, ОСОБА_3 зазначає, що нею були проведені невіддільні поліпшення житлових умов, а саме заміна вікон, дверей, ремонт даху, укріплення фундаменту, заміна опалювальної системи, електропроводки, які були необхідні для збереження спадкового майна, тому вважає, що її частина в домоволодінні повинна бути збільшена з 1/6 до 2/3 і у звязку з тим, що ОСОБА_4 ніколи в спірному будинку не проживала, не реєструвалась, житло не утримує, має постійне місце проживання, просить суд визнати за нею право власності на 2/3 частки домоволодіння, припинити право власності ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на ціле домоволодіння і стягнути з неї на користь відповідачки 13944 грн. за її частку в домоволодінні та стягнути з відповідачки на її користь грошову компенсацію в сумі 14580,94 грн. в рахунок відшкодування її частки на утримання домоволодіння у вигляді оплати послуг за газопостачання.

В зустрічному позові ОСОБА_4 посилається на те, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за нею визнано право власності на 5/6 частин домоволодіння 5-а по пров. Ключовому з усіма надвірними прибудовами, яке зареєстровано в Єдиному реєстрі прав на нерухоме майно. ОСОБА_3 належить право власності на 1/6 частку зазначеного домоволодіння, але вона до теперішнього часу не отримала правовстановлюючий документ. Посилаючись на те, що частка ОСОБА_3 є незначною, між ними склалися вкрай неприязні стосунки, що виключає спільне володіння та розпорядження майном, припинення права власності не завдасть відповідачці за зустрічним позовом суттєвої шкоди, грошова компенсація для розрахунку з відповідачкою внесена на депозит суду, просить суд припинити право власності відповідачки на 1/6 частку шляхом виплати їй 13944 грн., визнати за нею (позивачкою) додатково право власності на 1/6 частку, усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 зі спірного домоволодіння та вселити ОСОБА_4

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на комунальні послуги 7375 грн. 14 коп. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 також задоволено частково. Припинено право власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірного домоволодіння, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/6 частини частини спірного будинку, визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/6 частину спірного будинку, виселено ОСОБА_3 зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення, а також вселено ОСОБА_4 в спірний будинок. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

З даним рішенням не погодилася ОСОБА_3 та оскаржила його в апеляційному порядку. Вона посилалася на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушеннями вимог процесуального і матеріального Закону. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а зустрічні вимоги ОСОБА_4 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 до суду не з»явилася, повідомлена про час і місце судового засідання належним чином.

ОСОБА_4 до суду не з»явилася, звернулася з заявою про розгляд справи в її відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним частково задовольнити апеляційну скаргу з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що власником житлового будинку № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі був ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про право власності на будівлю від 21 квітня 1970 року.

28 жовтня 2001 року ОСОБА_5 склав заповіт, згідно з яким усе своє майно він заповів своїй дочці ОСОБА_6

23 травня 2004 року ОСОБА_5 ,К.О. помер, після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема, на житловий будинок № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі.

27 травня 2005 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/6 частини житлового будинку, ОСОБА_3 В,К. свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину спадкового майна, як спадкоємець, який має право на обовязкову частку у спадщині, не отримала.

06 червня 2006 року ОСОБА_6 померла. Спадщину прийняв її син ОСОБА_7, але свідоцтво про право на спадщину на 5/6 частини житлового будинку і грошові внески не отримав.

29 квітня 2007 року ОСОБА_7 помер, після смерті якого відкрилась спадщина зокрема на 5/6 частини спірного житлового будинку. Із заявами про прийняття спадщини за законом звернулись його дочка ОСОБА_7 М,В. та його тітка ОСОБА_3

У звязку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 13 лютого 2014 року за ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування на 5/6 часток житлового будинку № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі з усіма надвірними прибудовами. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 30 квітня 2014 року, згідно з витягом з якого обєктом нерухомого майна є житловий будинок літ А-1, погріб літ. А/п, прибудови літ.літ. А1-1, а-1, тамбур літ. а2-1, сарай літ. В-1, літня кухня літ. Г-1, убиральня літ. Д-1, гараж літ. Е-1, тротуар літ. І, огорожа №1, №2.

В судовому засіданні судом першої інстанції була досліджена інвентарна справа, надана БТІ м. Маріуполя, в якій міститься зведений акт вартості будинків, господарських будівель та споруд від 29 березня 2013 року, та оцінювальний акт про будинок від 29 березня 2013 року, згідно з якими до складу домоволодіння № 5-а по пров. Ключовому в м. Маріуполі входять будинок літ А-1, погріб літ. А/п, прибудови літ.літ. А1-1, а-1, тамбур літ. а2-1, сарай літ. В-1, літня кухня літ. Г-1, убиральня літ. Д-1, гараж літ. Е-1, тротуар літ. І, огорожа №1, №2, тобто той же самий будинок та господарські споруди, які увійшли у власність ОСОБА_4

Статтею 357 ч.3 ЦК України передбачено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Вирішуючи вимогу позивачки за основним позовом ОСОБА_3 щодо збільшення її частки до 2/3 у звязку з проведенням нею невіддільного поліпшення житлових умов, суд першої інстанції правильно виходив з положень, закріплених в ч. 3 ст. 357 ЦК України, відповідно до якої співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачкою ОСОБА_3 не надано достатньо доказів в підтвердження того, що вона зробила поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, за згодою ОСОБА_4, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо : 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію із зазначеного питання, а саме те, що із змісту норми ст. 365 ЦК України випливає, що припинення права власності особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї (ухвала ВСУ від 23 червня 2010 р. у справі № 622505св09, постанова від 16 січня 2012 року у справі № 6-8цс11).

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю.

Стосовно позовної вимоги ОСОБА_3 щодо припинення права власності ОСОБА_4 на 5/6 частин спірного будинку та визнання за нею права власності на цілий будинок, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про необхідність відмовити в задоволенні даних вимог. Суд правильно посилався на вимоги ст. 365 ЦК України, якою передбачено, що частка в майні повинна бути незначною, а також що суд, постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. По-перше частка ОСОБА_4 в спільному майні є значною - 5/6 частин спірного будинку, а по-друге позивачкою ОСОБА_3 не внесено на депозитний рахунок суду зазначеної в її позові суми в рахунок компенсації за частку ОСОБА_4 в домоволодінні.

Статтею 356 ч.1 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з вимогами статті 358 ч.1 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З позовних вимог ОСОБА_3 вбачається, що вона проти проживання ОСОБА_4 в спірному будинку, інакше вона не просила би суд в своєму позові припинити право власності ОСОБА_4 на 5/6 частин даного будинку. ОСОБА_4 в своєму зустрічному позові просила усунути перешкоди у здійсненні нею права користування вказаним належним їй майном шляхом вселення її в спірний будинок.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4, як власник 5/6 частин спірного домоволодіння має право вимагати від ОСОБА_3 усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном шляхом її вселення в даний будинок.

Згідно з вимогами ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном. Вказаний обовязок не залежить від факту проживання співвласника та факту користування послугами.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт не проживання ОСОБА_4 в спірному будинку не впливає на її обов»язок, передбачений вимогами ст. 360 ЦК УКраїни, як співвласника спірного будинку, а тому необхідно залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на комунальні послуги 7375 грн. 14 коп.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони частково є обгрунтованими.

Вимогами ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_3 на момент вселення в спірний будинок в 2007 році мала у власності житловий будинок № 119-б по вул. Гурамішвілі в м. Маріуполі, який вона подарувала своїй дочці ОСОБА_8 за договором дарування від 17 жовтня 2008 року, але при цьому, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позивачка навмисно погіршила свої житлові умови, для того, щоб спірний будинок був її єдиним місцем проживання. Даний висновок суду є припущенням і не підтверджується ніякими доказами.

Суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_3 проживає постійно в спірному будинку з 2007 р. та зареєстрована в ньому.

Апеляційний суд вважає, що при вказаних обставинах припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірного будинку завдасть їй істотної шкоди, а тому рішення суду першої інстанції в частині припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірного домоволодіння, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/6 частини частини спірного будинку, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину спірного будинку, виселення ОСОБА_3 зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення, необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні її позовних вимог в частині припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину спірного домоволодіння, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/6 частини частини спірного будинку, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину спірного будинку, виселення ОСОБА_3 зі спірного будинку без надання іншого жилого приміщення.

В решті частині рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, а тому апеляційний суд вважає необхідним залишити його без змін.

Керуючись ст.ст. 309, 316 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2015 року скасувати в частині припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області, виселення ОСОБА_3 з будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/6 частини будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області в сумі 13944 грн., визнання права власності за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області.

В задоволенні позову ОСОБА_4 в частині припинення права власності ОСОБА_3 на 1/6 частину будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області, виселення ОСОБА_3 з будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/6 частини будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області в сумі 13944 грн., визнання права власності за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину будинку № 5-а по провулку Ключовому в місті Маріуполі Донецької області відмовити.

В решті частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді