Номер провадження: 22-ц/785/1775/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Колмакові В.І.,

за участю: позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідача, ПАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» про визнання частково незаконним наказу та внесення змін в наказ, стягнення вихідної допомоги та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

04 травня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання трудового договору у порядку п. 6 ст. 36 КЗпП України, який остаточно уточнив 02 липня 2015 року, обґрунтовуючи вимоги тим, що з 19 грудня 2008 року він працював в ВАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ВАТ «Укртелеком» на посаді начальника сектору транспортних систем Центру технічної експлуатації мережі передавання даних (міжрегіональних) на підставі наказу №360-к від 19 грудня 2008 року та йому був встановлений посадовий оклад в розмірі 2750 грн. Наказом Одеської філії ВАТ «Укртелеком» №4 від 04 січня 2011 року йому було встановлено з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року доплати та надбавки до посадового окладу згідно додатку №3 до наказу в розмірі 50% - за високі досягнення в праці, та 40% - за виконання особливо важкої роботи та з цього часу він отримував заробітну плату за свою працю в розмірі 5225 грн. (2750 грн. +2475 грн.). Наказом №139 від 28 лютого 2011 року виплату таких доплат на надбавок було відмінено з 01 травня 2011 року. У звязку з цим, він неодноразово: 04 квітня 2011 року, 12 квітня 2011 року, 26 квітня 2011 року звертався до філії з заявами про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з грубим порушенням адміністрацією

законодавства про працю, а саме зміною істотних умов праці без згоди на це працівників філії, але відповідач відмовив йому у звільненні. 14 квітня 2011 року він звернувся до КТС, але остання не виявила порушень трудового законодавства з боку відповідача. В подальшому, наказом Одеської філії ВАТ «Укртелеком» №996-к від 26 травня 2011 року він був звільнений з посади за прогули без поважних причин з 27 квітня 2011 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказаний наказ він вважає незаконним в частині зазначення причин звільнення з посади, оскільки з 27 квітня 2011 року не вийшов на роботу, так як відповідач згідно чинному законодавству повинен був до цього часу звільнити його з посади й у звязку з виходом на іншу роботу. Він вважає, що має право на вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в порядку ст. 44 КЗпП України. Внаслідок неправдивого зазначення в наказі причин про звільнення, він зазнав моральної шкоди, оскільки така причина звільнення дискримінує його як працівника. Він, як інвалід 2-ої групи, вимушений протягом тривалого часу захищати свої трудові права в судовому порядку, що також спричиняє йому душевні страждання.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 47-49, 116, 149, 237-1 КЗпП України, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати незаконним наказ Одеської філії ПАТ «Укртелеком» №996-к від 26 травня 2011 року про припинення трудового договору в частині зазначення причин його звільнення - за прогули без поважних причин з 27 квітня 2011 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, вважаючи його звільненим з 22 квітня 2011 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України; стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку в сумі 15 675, 00 грн. з індексацією зазначеної суми; стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн. та суму витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. (т.1, а.с. 1-2, 223-225).

Представник відповідача, ПАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком», ОСОБА_5, проти позову заперечувала й в своїх поясненнях зазначила, що позивач ОСОБА_3 був звільнений з роботи наказом № 996-к від 26 травня 2011 року за прогули без поважних причин у встановленому законом порядку. Виплати надбавок, які передбачені Положенням про встановлення надбавок до посадового окладу за високі досягнення в праці та за виконання особливо важливої роботи на певний термін (Додаток №3 Колективного договору ВАТ «Укртелеком»), працівникам філії встановлюються та відміняються наказом керівника (пункт 4.1.) та виплачуються за рахунок і в межах фонду оплати праці. Враховуючи дефіцит коштів на оплату праці, філією було видано наказ №139 від 28 лютого 2011 року «Про відміну надбавок» всім працівникам філії з 01 травня 2011 року. Позивач особисто був ознайомлений з наказом 12 березня 2011 року, про що свідчить його особистий підпис на аркуші ознайомлення з наказом. Відповідність наказу № 139 «Про відміну надбавок» законодавству, підтверджується, зокрема, висновком Територіальної державної інспекції праці у Одеській області, яка у травні 2011 року проводила перевірку за зверненням ОСОБА_6, ОСОБА_7 Позивач неодноразово звертався до керівництва філії з заявами про його звільнення згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з грубим порушенням адміністрацією законодавства про працю. Представник відповідача вважає, що філією правомірно було відмовлено позивачу в його звільненні з вказаних ним у заяві підстав, та було запропоновано звільнитись на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. В подальшому, позивача правомірно було звільнено за прогули без поважних причин, у звязку з його відсутністю на робочому місці з 27 квітня 2011 року по 25 травня 2011 року. Тому, представник відповідача вважає, що вимоги позивача щодо його незаконного звільнення, є безпідставними.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав незаконним наказ ВАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» №996-к від 26 травня 2011 року про припинення трудового договору в частині зазначення причин звільнення позивача ОСОБА_3 - за прогули без поважних причин з 27 квітня 2011 року за

п. 4 ст. 40 КЗпП України, вважаючи його звільненим з 27 квітня 2011 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що внести відповідний запис в трудову книжку позивача, стягнув з ПАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 2000 грн., стягнув з ПАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 1705,20 грн. В решті позовних вимог відмовлено (т.2, а.с. 29-35).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, мотивуючи тим, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права (т. 2, а.с. 41-43).

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, пояснення на апеляцію позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, та представника відповідача, ПАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин;

У пункті 24 постанови №9 Пленуму "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України розяснив, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно із ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. 4 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкової організації, членом якої є працівник.

У пунктах 15 та 22 постанови №9 Пленуму "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року, Верховний Суд України розяснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи

застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Частиною 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що з 19 грудня 2008 року позивач ОСОБА_3 працював в ВАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ВАТ «Укртелеком» на посаді начальника сектору транспортних систем Центру технічної експлуатації мережі передавання даних (міжрегіональних) на підставі наказу №360-к від 19 грудня 2008 року та йому був встановлений посадовий оклад в розмірі 2750 грн.

Наказом Одеської філії ВАТ «Укртелеком» №4 від 04 січня 2011 року позивачу було встановлено з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року доплати та надбавки до посадового окладу згідно додатку №3 до наказу в розмірі 50% - за високі досягнення в праці, та 40% - за виконання особливо важкої роботи та з цього часу він отримував заробітну плату за свою працю в розмірі 5225 грн. (2750 грн. +2475 грн.).

Наказом №139 від 28 лютого 2011 року позивачу було відмінено з 01 травня 2011 року виплату таких доплат та надбавок. У звязку з цим, позивач неодноразово 04 квітня 2011 року, 12 квітня 2011 року, 26 квітня 2011 року звертався до філії з заявами про його звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку з грубим порушенням адміністрацією законодавства про працю, а саме зміною істотних умов праці без згоди на це працівників філії, але відповідач відмовив йому у звільненні.

14 квітня 2011 року позивач звернувся до КТС, але остання не виявила порушень трудового законодавства з боку відповідача. В подальшому, наказом Одеської філії ВАТ «Укртелеком» №996-к від 26 травня 2011 року звільнив його з посади за прогули без поважних причин з 27 квітня 2011 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Після спливу двотижневого терміну позивач ОСОБА_3 перестав виходити на роботу, оскільки працевлаштувався на інше місце роботи.

Згідно Положення про встановлення надбавки за високі досягнення у праці або за виконання особливо важливої роботи працівникам, затвердженого Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України №595 від 07 серпня 2006 року, а також Додатку №3 Колективного договору ВАТ «Укртелеком», надбавки за високі досягнення в праці та за виконання особливо важливої роботи на певний термін установлюються за рахунок і в межах фонду оплати праці.

Пунктом 4.1 Положення визначено, що надбавки за високі досягнення в праці і за виконання особливо важливої роботи на певний термін встановлюються та відміняються за наказом керівника.

Відповідно до ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Відповідно до ст. 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) власник або уповноважений ним орган доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування.

Отже, надбавки та доплати не є істотними умовами праці в розумінні ст. 32 КЗпП України, та їх встановлення або скасування залишається прерогативою керівника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу.

Крім того, законність вказаного наказу була встановлена також актом перевірки Територіальної державної інспекції праці у Одеській області №15-01- 159/0175 від 11 травня 2011 року за зверненням ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а. с. ІЗ).

Згідно ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що наказ Одеської філії ВАТ «Укртелеком» №139 від 18 лютого 2011 року був виданий у звязку з відсутністю коштів на оплату праці, а скасування надбавок було здійснено в межах господарської діяльності та в порядку чинного трудового законодавства. Позивач ОСОБА_3 звертався до відповідача з заявами про звільнення з роботи за власним бажанням та попереджав його, але у звільненні з роботи у двотижневий термін позивачу відмовили. Тому позивач не виходив на роботу з 27 квітня 2011 року з поважних причин і його звільнення з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Отже, є законні підстави для визнання незаконним наказу ВАТ «Укртелеком» в особі Одеської філії ПАТ «Укртелеком» №996-к від 26 травня 2011 року про припинення трудового договору в частині зазначення причин звільнення ОСОБА_3 - за прогули без поважних причин з 27 квітня 2011 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України, вважаючи його звільненим з 27 квітня 2011 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Суд вважав безпідставною вимогу позивача щодо стягнення на його користь такої вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку у звязку з тим, що ст. 44 КЗпП України не передбачена можливість виплати працівнику вихідної допомоги, у разі його звільнення за власним бажанням,

Частиною 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України розяснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно виходив з того, що порушенням трудових прав з вини відповідача позивачу ОСОБА_3 завдано моральні страждання, втрата нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, й обґрунтовано визначив розмір моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Виходячи з вищевикладеної норми, а також з того, що представник позивача був присутній у семи судових засіданнях, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 1705, 20 грн. (1 218, 00 грн. * 40% * 3,5 години).

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що відміною надбавок до заробітної плати є істотною зміною умов праці і, не попередивши його при цьому за два місяця, відповідач порушив трудове законодавство, що слугувало підставою для звільнення його за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не приймаються до уваги за таких підстав.

У пунктах 6 та 8 постанови №13 Пленуму «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів

останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обовязків); із додаткової винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми.

При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу позову, а відповідач як на заперечення проти позову.

Як вже зазначалась надбавки відносяться додаткової заробітної плати, встановлюються за рахунок і в межах фонду оплати праці, призначаються та скасовуються за наказом керівника і відміна надбавок не є зміною істотних умов праці, що достовірністю встановлено судом першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що у звязку з відсутністю коштів на оплату праці 28 серпня 2011 року був виданий наказ №139 «Про відміну надбавок» всім працівникам філії з 01 травня 2011 року.

Тому суд першої інстанції правильно виходив з того, що з боку відповідача порушень трудового законодавства у звязку з відміною надбавок не було.

Отже, підстави для виплати позивачу вихідної допомоги згідно із ст. 44 КЗпП України були відсутні.

Твердження позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним в частині визнання розміру моральної шкоди, оскільки судом не враховано, велику тривалість досудового і судового процесу відновлення його трудових прав, його інвалідність ІІ групи та приниження його ділової репутації як дисциплінованого працівника, не приймаються до уваги за таких підстав.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 23 ЦК України, а також роз'яснень Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами), викладених у п. п. 3, 9 постанови, враховуючи те, що позивач є інвалідом 2-ої групи, та протягом тривалого часу йому доводилось захищати свої порушені трудові права у суді, що вимагало від нього додаткових зусиль, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що розмір моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок неправомірних порушення його трудових прав, складає 2000 грн.

Колегія суддів вважає, що зазначений розмір моральної шкоди визначений з врахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості, є співмірним з заподіяною шкодою і достатнім для відновлення морального становища позивачки.

Доводи в апеляційній скарзі позивача ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції не врахував розрахунок витрат на правову допомогу від 21 жовтня 2015 року та неправильно визначив їх розмір не приймаються до уваги, оскільки судом першої інстанції проведений розрахунок цих витрат згідно із Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для зміну рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2