АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2015 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2015 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та стягнення коштів - задоволено частково.

Застосовано до договору про наміри від 28.07.2012, укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наслідки недійсності нікчемного правочину.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 120000, 00 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1200, 00 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідач зазначає, що суд при ухваленні оскаржуваного рішення не врахував правову природу відмінностей між попереднім договором та договором про наміри, оскільки договір про наміри не тотожний попередньому договору, так у тексті договору має бути чітко зазначено, що цей договір має силу попереднього договору, у іншому випадку така угода не може вважатися попереднім договором й не породжує юридичних наслідків. Крім того, відповідач зазначає, що факт укладення між позивачем та відповідачем саме договору про наміри був встановлений в інших судових рішеннях, а такий договір не потребує обов'язкового нотаріального посвідчення. А тому, враховуючи вищевикладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Справа № 757/26037/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2099/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.07.2012 між сторонами був укладений договір про наміри, предметом якого сторони визначили - укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомості (0,9 частини будинку, розташованого по АДРЕСА_1).

Відповідно до умов цього договору сторони домовились укласти і нотаріально посвідчити основний договір до 20.10.2012. Сторонами також були визначені основні умови, а саме визначена ціна нерухомості у розмірі 3040000 (три мільйони сорок тисяч) гривень, яка по курсу НБУ в день укладення договору становить 380000 (триста вісімдесят тисяч) доларів США.

Згідно з п.2.5. при підписанні цього договору покупець (ОСОБА_2) передала, а продавець (ОСОБА_1) отримав 120000 (сто двадцять тисяч) гривень. Дана сума по курсу НБУ на день укладення цього договору еквівалентна 15000 (п'ятнадцять тисяч) доларів США. Сторонами також визначено, що ця сума передається в рахунок вартості частини будинку і підлягає включенню в змагальну ціну вартості об'єкту, яку покупець (ОСОБА_2) зобов'язалась виплатити продавцю (ОСОБА_1) при укладенні і нотаріальному посвідченні основного договору (п.2.5) /а.с.17-19,40-42/.

Однак, основний договір сторонами укладений не був.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до змісту ст. 635 ЦК попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

При застосуванні зазначених норм слід виходити з того, що документ, який відповідає вимогам частини першої статті 635 ЦК України, є попереднім договором, незалежно від його назви, навіть якщо сторони визначили його як договір про наміри, протокол про наміри тощо. Такий попередній договір створює для сторін юридичні наслідки. При цьому угода сторін про наміри (протокол про наміри тощо) не визнається попереднім договором і не породжує юридичних наслідків притаманних попередньому договору.

Договором про намір від 28.07.2012 сторонами визначено істотні умови основного договору: об'єкт нерухомості, що має бути відчуженим; ціна основного договору - сума коштів, за яку має бути продана квартира; валюта виконання грошового зобов'язання; строк укладення основного договору; умови забезпечення виконання цього договору та відповідальність за його невиконання, а також зобов'язання сторін укласти в обумовлений строк основний договір на умовах, встановлених цим договором.

Таким чином, між сторонами був укладений попередній договір, як вірно визначив суду першої інстанції. Проте, слід відмітити, що суд першої інстанції не надав оцінки правовідносинам, а визначив укладений між сторонами договір як попередній, однак вказане не вплинуло на правильність вирішення справи. А відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення лише з формальних міркувань.

За наведених обставин, доводи апеляційної скарги про те, що спірна угода є не попереднім договором, а лише договором про наміри сторін у майбутньому укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості, не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Не спростовують вказаних висновків суду і посилання сторони відповідача на те, що факт укладення між позивачем та відповідачем саме договору про наміри був встановлений в інших судових рішеннях. Перевіряючи вказані доводи апеляційним судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.11.2013 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. Вказане рішення суду набрало законної сили після його перегляду апеляційним судом 05.02.2014. Як вбачається, спір мав місце між тими ж сторонами і судом обставини були встановлені щодо укладення договору про наміри від 28.07.2012. Згідно мотивувальної частини вказаних судових рішень, як при ухваленні рішення Печерським районним судом м. Києва, так і при постановлені ухвали Апеляційним судом м. Києва, були застосовані положення ч.ч. 1,2 ст. 635 ЦК України, які регулюють правовідносини щодо укладення попереднього договору. Таким чином, цими судовими рішеннями визначений характер правовідносин що виникли між сторонами, а саме правовідносини щодо укладення попереднього договору, що в силу ст. 61 ЦПК України створює преюдицію.

Враховуючи, що сторони на порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки за правилом ч. 1 ст. 220 ЦК недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору робить такий договір нікчемним.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування

Оскільки позивачем відповідачу передавались кошти саме в грошовій одиниці гривні, що вбачається з умов договору, то визначена судом першої інстанції сума грошових коштів відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргуОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.08.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: