АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Соколової В.В., Борисової О.В.

при секретарях Хоменку О.С., Ільченко В.В., Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за довіреністю - Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 755/7693/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9986/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Гончарук В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути кошти у розмірі 6 693,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.01.2015р. складає 105 430,03 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до укладеного кредитного договору № К2Н0АК00144094 від 10 червня 2005 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 21 699,00 доларів США, на термін до 07.06.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки встановленні даним кредитним договором. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_2 в частині порядку та строків повернення кредитних коштів станом на 08.01.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 245,18 Доларів США. З метою забезпечення зобов'язань позичальника по кредитному договору між банком та відповідачем ОСОБА_3, 10 червня 2005 року був укладений договір поруки № К2Н0АК00144094, та договір поруки №К2Н0АК00144094 від 10 червня 2005 року укладений між банком та відповідачем ОСОБА_4. 26 лютого 2015 року позивачем на адреси відповідачів були направлені вимоги про погашення заборгованості, які в свою чергу були залишені без задоволення.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилався на те, що суд незаконно не задовольнив позов, оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення, а тому, на думку апелянта, банк вправі продовжувати нараховувати відсотки за користування кредиту після рішення суду аж до повного виконання боржниками своїх зобов'язань.

Представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представники ОСОБА_4 та ОСОБА_3 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, неодноразово був повідомлений належним чином судом про дату, час та місце розгляду справи, проте про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № К2Н0АК00144094 від 10 червня 2005 року відповідач ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 21 699,00 доларів США, на термін до 07.06.2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки встановленні даним кредитним договором. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору відповідачем ОСОБА_2 в частині порядку та строків повернення кредитних коштів станом на 08.01.2015 року утворилась заборгованість у розмірі 11 245,18 Доларів США. (а.с. 14-15).

З метою забезпечення зобов'язань позичальника по кредитному договору між банком та відповідачем ОСОБА_3, 10 червня 2005 року був укладений договір поруки № К2Н0АК00144094, та договір поруки № К2Н0АК00144094 від 10 червня 2005 року укладений між банком та відповідачем ОСОБА_4 (а.с. 16,17).

Одночасно, забезпеченням позичальником зобов'язань заданим договором виступає застава автомобіля НОМЕР_1, 2004 року випуску (а.с. 14).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2010 року у справі № 2-5208/2010 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № К2П0АК00144094 від 10 червня 2005 року у розмірі 36 182,12 грн., судовий збір у розмірі 361,82 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», ОСОБА_2, на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 200 грн. та стягнуто з ОСОБА_2 суму у розмірі 1 950,00 грн. за надання юридичних послуг та витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права.

Вказане рішення набрало законної сили та знаходиться на стадії виконання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення до суду з даним позовом, існує рішення, яке набрало законної сили, про стягнення на користь банку заборгованості за кредитним договором К2П0АК00144094 від 10 червня 2005 року, а тому фактично спір між сторонами уже вирішено іншим судом по суті.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду про дострокове стягнення боргу не перешкоджає банку продовжувати нараховувати відсотки по договору аж до повного виконання боржниками своїх зобов'язань, виходячи з наступного.

Так, з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює кредитні правовідносини, п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, судам роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Позивач скористався своїм правом на дострокове повернення всієї суми боргу з відповідачів.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2010 року у справі № 2-5208/2010 за позовною заявою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № К2П0АК00144094 від 10 червня 2005 року.

З цього часу у відповідачів з'явилося грошове зобов'язання перед банком по виконання рішення суду, а тому продовження позивачем нарахування відсотків за основним кредитним договором та штрафних санкцій є безпідставним, оскільки законодавцем передбачено механізм по захисту кредитора від знецінення грошових коштів, положеннями ст. 625 ЦК України.

Згідно із частиною 2 статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Враховуючи викладене колегія суддів погоджується з висновками суду, про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідачів суми, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

Отже, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» за довіреністю - Сокуренко Наталії Вікторівни відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 березня 2016 року залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді