Справа № 569/9932/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в складі головуючий суддя - Галінська В.В.

при секретарі - Капріян І.В.

з участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідаача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із вищевказаним позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування домоволодіння №64 по вул. Голубиній в м. Рівне, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 30.01.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №162; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0484 гектара, яка розташована в м. Рівне вул. Голубина, 64, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений 30.01.2008 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №164. Укладення зазначеного договору було викликано тим, що він є непрацездатною особою, потребує постійного догляду. Відповідач обіцяла довічно доглядати його та він мав проживати в будинку до самої смерті. При укладенні договорів дарування, він помилявся щодо правових наслідків договору, що є обставиною яка має істотне значення, тому є підстави для визнання договору недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просила позов задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. ОСОБА_1 має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст.202 ЦК України, визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст.717 ЦК України). Згідно п.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Судом встановлено, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений Договір дарування домоволодіння №64 по вул. Голубиній в м. Рівне, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №162 та Договір дарування земельної ділянки, яка розташована в м. Рівне вул.Голубина, 64, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за№164.

Відповідно до умов договору дарування домоволодіння, зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого до того примусу, уклали цей договір про таке: ОСОБА_3, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передає безоплатно, а ОСОБА_6, приймає у власність як дарунок, належне дарувальнику домоволодіння № 64 по вул.. Голубиній і м. Рівне.. Згідно п. 7, 8 ,12 Договору вказано, що відповідно до ст.. 722 ЦК України право власності на зазначене домоволодіння виникає у обдаровуваного з моменту прийняття дарунка. Обдаровувана за цим договором, підтверджує факт прийняття дарунка шляхом одержання документів на домоволодіння, яке є предметом цього договору та ключів від нього, до моменту підписання цього договору. Сторонам вимоги ст..ст. 717, 718, 719, 722, 728 ЦК щодо договору дарування, ст..ст. 234 та 235 ЦК України щодо недійсності фіктивного та удаваного правочину та ст.. 14 ЗУ «Про податок з доходу фізичних осіб» нотаріусом розяснено.

Відповідно до умов договору дарування земельної ділянки, зазначено, що сторони договору попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, повністю розуміючи значення своїх дій та без будь-якого до того примушення, уклали цей договір про таке: дарувальник подарував, а обдаровувана прийняла в дар земельну ділянку площею 0,0484 гектара, розташовану в м. Рівне, вул.. Голубина, 64. Згідно п. 5.2, 5.3 Договору вказано, що зміст ст.ст. 717-722, щодо дарування, ст..ст. 234, 235 щодо недійсності фіктивного та удаваного правочину ЦК та ст..ст. 81, 120, 125, 126, 103-109, 202 ЗК України нотаріусом розяснено. Цей договір вважається укладеним з дня його підписання сторонами та нотаріального посвідчення.

В правових позиціях Верховного Суду України викладених в постановах від 19.03.2014 року у справі №69цс13, 18.06.2014 року у справі №6-69цс14, 21.10.2015 року у справі №6-202цс15, 11.11.2015 у справі №6-1124цс15, 02.12.2015 у справі №6-2087цс15 зазначено, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мав на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку та земельної ділянки у власність.

В ході розгляду справи судом встановлено, що на момент укладання Договорів дарування в 2008 році дарувальник, ОСОБА_3 був інвалідом ІІ групи, досяг віку 75 років, його дружина померла.

Як встановлено судом, на момент укладення вищевказаних договорів дарування, дарувальник ОСОБА_3 перебував у приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу і під час підписання договорів дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час не розумів їх змісту на момент їх укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорах дарування.

Надані в судовому засіданні оригінали медичних карток позивача підтверджують те, що ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку з 1991 року з приводу захворювання органів травлення, щорічно проходить курс лікування в умовах стаціонару. Однак, надані медичні документи не свідчать про те, що він потребує стороннього догляду та допомоги.

На думку суду, наявні у позивача на момент укладання спірного договору захворювання не могли впливати на можливість дарувальника сприйняти зміст договорів, які він укладав.

Незважаючи на те, що договори не містять застережень з приводу того, що нотаріус прочитав і розтлумачив дарувальнику текст документа, вони містять застереження того, що сторонам розяснено наслідки недійсності угод та нотаріусом розяснено зміст ст.ст. 717-722 ЦК України щодо дарування, тобто на час укладення договору позивачу було відомо, який саме договір він підписує та укладає.

Суд приймає до уваги ту обставину, що будинок № 64 по вул. Голубиній в м. Рівне був єдиним житлом позивача, вказані обставини підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однак лише дана обставина не може вказувати на помилку при укладенні договорів.

Той факт, що після укладання договорів дарування ОСОБА_3 продовжив проживати у даній квартирі і як він вказує мав там проживати до смерті, що свідчить про те, що саме у звязку із цим він уклав договір довічного утримання, суд не приймає до уваги.

Представник відповідача вказала, що якби сторони домовилися, що батько відповідача буде і надалі проживати у подарованому будинку скільки необхідно, це тягло б за собою нікчемність договору дарування, тому таких домовленостей між ними не було. За її згодою він продовжив там проживати, однак це не означає, що відповідач не отримала дарунок.

Досліджені в судовому засіданні оригінали квитанцій про часткові оплати комунальних послуг по квітень 2014 року не свідчать про той факт, що позивач надалі був власником будинку та ніс тягар утримання майна.

Також суд враховує те, що відповідач позов не визнала і заперечувала той факт, що укладенню договору передувала домовленість між нею та дарувальником, який є її батьком, про те, що він забезпечить її належний догляд та надасть можливість проживати у будинку до смерті.

Отже, як встановлено судом, позивач укладаючи договори дарування своїм підписом підтвердив, те що дані договори він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цими договорами, діючи без впливу обману.

Посилання представника позивача на обставини викладені у позовній заяві та зустрічному позові по справі за позовом ОСОБА_7 суд не приймає до уваги, так як з прийнятих рішень за наслідками розгляду даних позовів не було встановлено обставини на які покликається представник позивача, тому вони підлягають доведенню і не мають преюдиційного значення.

Нотаріально посвідчена заява написана братом відповідача ОСОБА_8, якою представник позивача підтверджує необхідність виконання відповідачем обовязків визначених ст.. 172 СК України, не підтверджує того, факту, що на момент укладення спірних договорів була між батьком та донькою і братом будь-яка домовленість. Крім того, дана заява є лише свідченням ОСОБА_8, а не підтвердженням будь-якої домовленості між ним та сестрою, так як дана заява нею не підписана.

Документи та докази, що стосуються реконструкції, переобладнання домоволодіння судом не оцінюються, так як сторона відповідача просила їх не досліджувати, так як вони не підтверджують заперечення викладені відповідачем.

Як у позовній заяві так і в судовому засіданні позивач та його представник посилалися на обставини, які могли б вплинути на недійсність договору дарування домоволодіння, однак не висловили жодних мотивів та обґрунтувань щодо договору дарування земельної ділянки.

Вказані обставини в їх сукупності дають підстави суду зробити висновок про те, що дарувальник ОСОБА_3 на момент укладення договорів правильно сприймав фактичні обставини і правові наслідки правочину, що не вплинуло на його волевиявлення під час укладення договорів дарування замість договору довічного утримання.

За таких обставин, враховуючи положення статей 203, 229 ЦК України, суд вважає, що позивач на момент укладення оспорюваних правочинів хоч і мав хворобливий стан здоров"я, проте усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні обєктивними доказами, а також підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні договору, судом не встановлено, тому приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування земельної ділянки та домоволодіння від 30 січня 2008 року недійсним.

Суд не розглядає заяву відповідача про застування строку позовної давності, так як відмовляє в задоволенні позовних вимог у звязку із їх безпідставністю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів дарування домоволодіння та земельної ділянки - відмовити

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07 листопада 2014 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду В.В.Галінська