АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

09 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Левенця Б.Б., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» про захист прав споживачів, встановлення факту не укладення договору, визнання дій неправомірними та відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго»), та з урахуванням збільшених позовних вимог просила встановити факт не укладення договору про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води між нею та відповідачем, визнати дії відповідача стосовно стягнення з неї боргів за судовими наказами за надані житлово-комунальні послуги неправомірними, стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 6344 грн. 85 коп., які складаються з коштів стягнутих за судовими наказами, судового збору та витрат у зв'язку з проведенням виконавчих дій, та моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій посилалась на те, що рішення є необґрунтованим, незаконним, ухвалене за неповного з'ясування судом обставин справи та без належної оцінки доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказувала, що відповідач змінив умови типового договору не на користь споживача.

Судом не застосовано норми матеріального права, що підлягали застосуванню та не враховано положення ст. 16, 18, 19, 26, 29 Закону Україну «Про житлово-комунальні послуги».

Зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, щодо застосування до вказаних правовідносин ст. 634 ЦК України, оскільки позивач не укладала з відповідачем жодного договору і не давала згоду на приєднання.

Просила рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала просила задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник ПАТ «Київенерго» - Скора Ю.В. проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, просила відхилити.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22.09.2011 року № 1752 (далі - Розпорядження) в межах провадження пілотного проекту ПАТ «Київенерго» було визначено виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води мікрорайонів котелень «Провулок Деміївський, 3» та «Вул. Китаївська, 22», які передані в управління ПАТ «Київенерго» відповідно до ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до статей 6, 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2011 року № 833 «Про внесення зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 року № 731», наказу Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005 № 60 «Про затвердження Порядку визначення виконавця житлового-комунальних послуг у житловому фонді», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 19.05.2005 року за № 451/10821.

З 01 лютого 2012 року будинок АДРЕСА_1 було включено до пілотного проекту по наданню послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води без посередництва житлово-експлуатаційних організацій.

ОСОБА_1 є мешканкою АДРЕСА_1 та споживачем житлово-комунальних послуг.

ПАТ «Київенерго» було розроблено договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню з урахуванням норм відповідно до типового договору, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, примірник якого надіслано позивачці (а.с 11-24).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За захистом порушеного права особа звертається до суду у спосіб передбачений законом.

Так, об'єктом захисту позовного провадження є порушене, невизнане або оспорюване право, однак позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення, невизнання чи оспорення її права.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 мала на меті визнати право на несплату грошових коштів за Договором про надання послуг з центрального опалення та постачання гарячої води, примірник якого надав їй відповідач.

В той же час в судовому засіданні позивач пояснила, що зазначені послуги від відповідача отримувала, та за них не сплачувала.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що особа, яка отримала пропозицію укласти договір, у відповідності до вимог ст. 364 ЦК України, вчинила дію відповідно до указаних у пропозиції умов договору, ця діє є прийняттям пропозиції, та оскільки, позивач отримувала та фактично користувалася житлово-комунальними послугами, наданими відповідачем, факт не укладення договору не впливає на її обов'язок сплачувати за отримані послуги.

З таким висновком суду слід погодитись, оскільки до такого висновку суд дійшов з дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих сторонами в справі доказів та з застосуванням відповідних норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Згідно ст. 364 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Суд першої інстанції встановивши факт отримання позивачем послуг, наданих Публічним акціонерним товариством «Київенерго», вірно застосував норми матеріального права та дійшов правильного висновку про те, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а факт відсутності договору на надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такого висновку дійшов Верховний суд України, у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13)

Доводи апеляційної скарги щодо невмотивованості рішення суду є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності п. 7, 8, 11, 18 Договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячої води положенням типового договору не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки згідно норм чинного законодавства типовий договір - це договір, затверджений Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право його конкретизувати його умови, що і було зроблено відповідачем.

ПАТ «Київенерго» підготував договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води населенню з урахуванням норм чинного звконодавства та відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про, що судом не було належним чином досліджено та розглянуто вимоги ОСОБА_1 про визнання неправомірними дій відповідача про стягнення з позивача боргів на підставі рішень суду та повернення безпідставно стягнутих грошових коштів з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просила стягнути з відповідача грошові кошти, які було присуджено до стягнення з неї судовими наказами № 2601/12003/12 від 14.06.2013 року, № 2-7105 від 17.05.2013 року та № 752/22616/13-ц від 25.12.2013 року, виконавчий збір та судовий збір.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Відповідно до чинного законодавства, роз'яснень, викладених в п. п. 2, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», особа має право на відшкодування моральної шкоди лише у випадках прямо передбачених законодавством. Умовами для покладення на особу відповідальності за шкоду, заподіяну іншій особі, є протиправна дія чи бездіяльність, наявність шкоди, причинний зв'язок між дією (бездіяльністю) і негативними наслідками та вина заподіювача.

Виходячи з викладеного, для задоволення позову в частині стягнення з відповідача моральної шкоди позивач мав довести наявність перелічених вище умов.

Оскільки позивачем не було подано доказів на обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині також не підлягають задоволенню.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, були предметом дослідження в суді першої інстанції, отримали належну оцінку і висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального права, які передбачені ст. 309 ЦПК України, як підстави для скасування рішення.

Всі висновки суду першої інстанції повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, судова колегія дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді

Справа № 752/12656/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2380/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Шкірай М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.