АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Борисової О.В., Пікуль А.А.

секретар: Дрозд Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/8611/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Заєць Т.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.

в с т а н о в и л а :

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, третя особа: Професійна спілка Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення, про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що Професійною спілкою Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення не було надано згоди на його звільнення, що є порушенням вимог ст. ст. 40, 43 КЗпП України, та підставою для його поновлення на роботі.

В суді апеляційної інстанції Баган Т.Г. в інтересах Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

В судове засідання ОСОБА_1 не з'явився, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ч.5 ст.76 ЦПК України, про що свідчить зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення його представникові ОСОБА_5, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 працював в Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на посаді бухгалтера-ревізора Iкатегорії відділу внутрішнього аудиту Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

ОСОБА_1 з 12 березня 2015 року був членом Професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення зі статусом галузевої, яку утворено рішенням установчих зборів Професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 12 березня 2015 року. (а.с.12, 101).

Наказом Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення №416 від 26 жовтня 2015 року «Про скорочення штату і чисельності працівників Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення» внесено зміни до штатного розпису Дирекції Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення: скорочено штатну одиницю, виведено із штатного розпису посаду бухгалтера-ревізора І категорії відділу внутрішнього аудиту з посадовим окладом 3 881,00 грн. (а.с.48).

26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 був письмово попереджений про скорочення посади бухгалтера-ревізора І категорії відділу внутрішнього аудиту з 29 грудня 2015 року та про майбутнє вивільнення у разі відмови від переведення на іншу вакантну посаду (а.с.49).

На виконання вимог ч.2 ст. 40 КЗпП України у день попередження про майбутнє вивільнення ОСОБА_1 були запропоновані для працевлаштування вакантні посади, згідно з переліком вакантних посад по Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення станом на 26 жовтня 2015 року, від яких він відмовився, що не заперечувалось останнім (а.с.50-53).

Наказом Генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення Іщука В.О. № 52/ок від 28 грудня 2015 року було припинено трудовий договір з ОСОБА_1 в зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 32 календарних днів, та вихідною допомогою в розмірі 5 883,36 грн. (а.с.54).

У січні 2016 року ОСОБА_1 порушив перед судом питання про визнання незаконним і скасування наказу Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 28 грудня 2015 року №52/ок про його звільнення з посади бухгалтера І категорії відділу внутрішнього аудиту, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 29 грудня 2015 року до моменту винесення рішення суду.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_1 проведено у відповідності до вимог діючого трудового законодавства, підстави для визнання звільнення незаконним, зазначені позивачем у позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (вивільнення працівників).

За приписами ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п. 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Порядок вивільнення працівників визначено ст.49-2 КЗпП України.

Так, ч.3 цієї статті передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

З аналізу наведених законодавчих норм вбачається, що при вирішенні питання про дотримання вимог законодавства власником або уповноваженим органом підприємства, установи, організації в цій частині підлягають з'ясуванню обставини, пов'язані з тим чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40, пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої її працівник.

Відповідно до вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» статус первинних мають профспілки чи організації, які діють на підприємстві, в установі, організації, навчальному закладі або об'єднують членів профспілки, які забезпечують себе роботою самостійно чи працюють на різних підприємствах, в установах, організаціях або у фізичних осіб.

Проте, відсутність звернення до профспілкової організації при звільненні не є беззаперечною підставою для визнання такого звільнення незаконним.

Так, ч.9 ст.43 КЗпП України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті.

Тобто, законодавець передбачив можливість усунення даного порушення зі сторони роботодавця на стадії судового розгляду.

У відповідності до вказаних вимог, враховуючи, що розірвання трудового договору з позивачем проведено відповідачем без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації, судом першої інстанції було надіслано запит до професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення в якому, зокрема, було поставлено питання про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 (а.с.105).

Протоколом № 19 від 04 березня 2016 року засідання професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1

Відмова обґрунтована тим, що при звільненні ОСОБА_1 не було дотримано встановленої процедури, а саме: не отримано попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, внаслідок чого не проведено консультацій з профспілкою з метою забезпечення зайнятості персоналу (а.с.111-118).

Відповідно до ч.6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року по справі №6-104цс14, від 1 липня 2015 року по справі № 6-703цс15.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Отже, рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок профспілкового органу відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК України є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення.

Наданий суду висновок про відмову професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення на звільнення позивача не аргументований та не містить належного посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення ОСОБА_1 або посилання на неврахування відповідачем фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Висновок містить посилання загального характеру на те, що Концерн радіомовлення, радіозв'язку та телебачення перед здійсненням реорганізації та початку здійснення скорочення працівників не надав такої інформації профспілці та не здійснював консультацій з профспілкою з цього приводу.

Проте, між Концерном радіомовлення, радіозв'язку та телебачення і профспілкою здійснювалася тривала переписка щодо правового статусу профспілки, доказів її створення, включення позивача до членів профспілки, оскільки відповідачу не надавалися належні докази створення профспілки і входження до її членів ОСОБА_1, і лише 07 грудня 2015 року відповідні документи були направлені на адресу Концерну.

Щодо конкретно звільнення ОСОБА_1 з роботи, у висновку міститься лише посилання на те, що в порушення вимог ч.2 ст.43 КЗпП Концерном радіомовлення, радіозв'язку та телебачення не надано до профспілки письмового подання.

Проте даний недолік було усунуто судом першої інстанції в ході розгляду справи відповідно до вимог ч.9 ст.43 КЗпП України.

Будь-яких обґрунтувань щодо стажу роботи позивача, його кваліфікації, наявності у нього неповнолітніх дітей, інших осіб, що перебувають на утриманні або іншого переважного права відмова профспілки у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 не містить.

Відтак, доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував відмову профспілки у наданні дозволу на його звільнення не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Інших доводів щодо незаконності та необґрунтованості ухваленого рішення суду апеляційна скарга не містить.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1, установивши, що його було звільнено із займаної посади у відповідності до вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: О.В. Борисова

А.А.Пікуль