Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4917/16 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Є.У.№ 335/4663/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_2,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом фізичної особипідприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_5, про виключення майна з актів опису та звільнення з-під арешту,

за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій областіна рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав що являється субєктом підприємницької діяльності і здійснює продаж дитячого одягу і взуття в магазині, розташованому по проспекту Леніна, №171, м.Запоріжжя, який він орендує за договором оренди від 15.03.2016 р., укладеним з ОСОБА_4 У квітні 2016 року виконавчою службою, яка здійснює примусове виконання судового рішення про стягнення з боржника ОСОБА_4 кредитної заборгованості на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», в приміщені орендованого ним магазину було здійснено опис та арешт майна, а саме предметів дитячого одягу і взуття, яке знаходилось у вищевказаному приміщенні магазину, про що складено 6 актів опису та арешту майна, в яких наведено перелік цього майна. Посилаючись на те, що описані державним виконавцем 490 найменувань дитячого одягу і взуття являються його особистою власністю, просив суд на підставі ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» виключити зазначене майно з актів опису та звільнити його з-під арешту.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій областіподало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник позивача адвокат ОСОБА_6, відповідач ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували, вважаючи рішення суду першої інстанції обґрунтованим.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників виконавчої служби, заперечення адвоката ОСОБА_6, відповідача ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що майно, описане державними виконавцями з метою виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, являється власністю ФОП ОСОБА_3, а тому спірне майно на підставі ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» підлягає звільненню з-під арешту.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

За змістом ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону на час виникнення спірних правовідносин) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до розяснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуючись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів (статті 58, 59 ЦПК).

Встановлено, що на примусовому виконанні в Орджонікідзевському відділі державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження № 50710651 з примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» кредитної заборгованості на загальну суму 2 877 785,10 гривень ( том 1: а.с. 9597).

12, 13, 26 та 27 квітня 2016 р. державними виконавцями Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області та Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції складено 6 актів опису та арешту майна, яке знаходилось у приміщенні за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 171, а саме предметів дитячого одягу та взуття за переліком, наведеним у вказаних актах опису та арешту майна (том № 1 арк. справи 98-106, 107-115, 116-125, 162-168, 169-170, 171-173).

Під час вчинення державними виконавцями вказаних виконавчих дій в приміщені магазину дитячого одягу була присутня боржник ОСОБА_4, яка ніяких зауважень чи заперечень щодо опису товару не подавала, факту належності їй описаного майна не оспорювала.

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців боржник ОСОБА_4 з 14.04.2002 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид підприємницької діяльності роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах.

Позивач ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 4 жовтня 2000 р. Вільнянською районною державною адміністрацією Запорізької області, підтвердженням чого є свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В01 № 184228 (том 1: а.с. 94).

За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб і фізичних осіб-підприємців ФОП ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність з надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту.

15.03.2016 р. між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 укладено договір оренди нежитлових приміщень, за яким ФОП ОСОБА_3 передано в оренду нежитлові приміщення за адресою: м. Запоріжжя, пр. Леніна, 171 з метою його використання для роздрібної торгівлі (том 1: а.с. 3840). Вказане приміщення було передано ФОП ОСОБА_3 за актом приймання-передачі від 15.03.2016 р. (том 2 а.с. 2).

Відповідно до листа Департаменту надання адміністративних послуг та розвитку підприємства Запорізької міської ради №04/1823 від 16.12.2016р. за період з 01.01.2016 року по 14.12.2016 року ФОП ОСОБА_3 до Центру надання адміністративних послуг м. Запоріжжя для отримання дозвільної документації на торгівлю дитячим одягом і взуттям не звертався.

На підтвердження свого права власності на описане та арештоване майно позивач надав суду видаткові накладні, товарно-транспортні накладні, замовлення про придбання товару (том 1: а.с. 41-46, 191-207), а також витяг із бухгалтерського звіту про залишки товарів на складах ПП Галумова, розташованих в приміщені 142 по пр.Леніна, 171 м. Запоріжжя (том 2: а.с. 552).

За змістом ст.2 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» розрахунковий документ це документ встановленої форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, і зареєстрований у встановленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений вручну.

Згідно Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ документ , який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа(форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (п.2 ст.9 Закону) .

Проте, надані позивачем письмові докази вищевказаним вимогам Закону не відповідають.

Значна частина фотокопій заявок, накладних, актів (том1: а.с.191-201) викладена іноземною мовою, містить виправлення і закреслення, в них не зазначено ні особу, яка придбала товар, ні найменування товару, його кількість і вартість або будь-які інші ознаки, за якими можлива його ідентифікація.

Відомості, викладені в бухгалтерському звіті про залишки товарів на складах ПП Галумова станом на 26.07.2016р., первинними бухгалтерськими документами не підтверджені.

За накладними №№113 ,275 від 06.02.2016 р., №91,92 від 05.02.2016р., без № від 26.02.2016р. особами, які зазначені як постачальники предметів дитячого одягу і взуття вказані ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_9, ФОП ОСОБА_10

Проте, за даними Єдиного державного реєстру ФОП ОСОБА_7 і ФОП ОСОБА_8 здійснюють підприємницьку діяльність з технічного обслуговування і ремонту автомобілів; ФОП ОСОБА_11 з 26.07.3011 року припинила свою підприємницьку діяльність, ФОП ОСОБА_10 в реєстрі взагалі не значиться.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем в обґрунтування заявлених вимог документи у вигляді фотокопій заявок і накладних не відповідають вище наведеним вимогам, і згідно до ч.1 ст. 58, ч.2 ст. 59 ЦПК України, є неналежними та не допустимими доказами на підтвердження набуття позивачем права власності на спірне майно.

Фотокопії додатків до договору від 12.01.2016 р. ( акту прийому передачі товару від ТОВ «Швея нова» як комітенту на комісію 7 найменувань дитячого товару в асортименті на загальну суму 223 049 грн. комісіонеру ОСОБА_3 (том 1:а.с. 190), до договору №14 від 25.07.2014 р. (замовлення про поставку ПП «Модний будинок Козорєзова», м.Іловайськ, Донецької області, покупцю ОСОБА_3 дитячого одягу (7 найменувань) на суму 159 735 грн. (том 2: а.с.202) , не свідчать про те, що вказане в цих додатках майно було предметом опису і арешту виконавчої служби.

Оригінали відповідних договорів комісії і поставки, копії платіжних документів позивач суду не надав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження права власності на майно, описане державними виконавцями під час примусового виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_4 кредитної заборгованості, а тому передбачених законом підстав для виключення спірного майна із акту опису суд першої інстанції не мав.

Оренда ФОП ОСОБА_3 у березні 2016 року приміщення, в якому здійснювалися виконавчі дії, не є достатньою підставою для висновку про те, що описаний і арештований дитячий одяг і взуття являються власністю позивача.

Як встановлено судом, ФОП ОСОБА_3 здійснює підприємницьку діяльність із надання в оренду і експлуатацію власного чи нерухомого майна. Дозвільних документів на здійснення роздрібної торгівлі дитячим взуттям і одягом позивач не має. Особи, зазначені в наданих позивачем товарних накладних як постачальники дитячого взуття і одягу, за видом своєї діяльності також не мають ніякого відношення до торгівлі дитячими речами.

Боржник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції не заперечувала, що в приміщені, де проводилися виконавчі дії, знаходився магазин дитячого одягу. ОСОБА_4 являється субєктом підприємницької діяльності, вид діяльності роздрібна торгівля в спеціалізованих магазинах.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанцій на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові.

На підставі ч.5 ст.88 ЦПК України з позивача на користь Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 1378 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 серпня 2016 року по цій справі скасувати.

Позов фізичної особипідприємця ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», треті особи Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області, Орджонікідзевський відділ державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_5, про виключення майна з актів опису та звільнення з-під арешту залишити без задоволення.

Стягнути з фізичної особипідприємця ОСОБА_3 на користь Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області 1 3 78 грн. (одну тисячу триста сімдесят вісім гривень) компенсації судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: