РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

11 січня 2016 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за позивачем право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках в розмірі 173 883,46 грн., які позивач набув відповідно до Договору №004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 30.01.2015 року, укладений між відповідачем та третьою особою ПАТ «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами та доповненнями до нього з набуттям позивачем за вказаним договором з банком вкладу на суму 173 883,46 грн. статусу вкладника у значенні п.4 ч.1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В обгрунтування зазначених вимог посилається на наступне. 10.02.2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір відступлення права вимоги (цесії) № 100215, відповідно до якого відповідач відступив позивачеві, а позивач набув право вимоги, належне відповідачу, і став кредитором за договором № 004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 30.01.2015 року зі всіма додатками, змінами та доповненнями до них, укладеними між відповідачем та третьою особою та набув право вимоги від Банку сплатити суму боргу в розмірі 173 883,46 грн. Крім того, відповідно до зазначеного договору, позивач набув статус вкладника у значенні, визначеного п.4 ч.1 ст. 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Право власності на частину суми боргу перейшло від відповідача до позивача з моменту підписання договору, тобто з 10.02.2015 року. Відповідно до постанови Правління НБУ від 02.03.2015 №150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Але, у зв'язку з тим, що відповідач не визнав право власності позивача на вклади та рахунки в розмірі 173 883,46 грн., тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Представник позивача ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у свою відсутність та відсутність позивача, просив позов задовольнити в повному обсязі та винести заочне рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність, проти позовних вимог не заперечував.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача згідно ст.169 п. 4 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Представник третьої особи ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Суд дослідивши матеріали справи, та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно із ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 січня 2015 року між відповідачем та третьою особою було укладено Договір № 004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США, згідно з умовами якого предметом договору є розміщення вкладником в банку вкладу на строк до 01.03.2015 року з виплатою процентів 5,5 % річних із сумою вкладу 7000,00 доларів США ( п. 1.2., 1.3, 1.4 а.с. 7).

У ст. 2 Закону України " Про банки та банківську діяльність" дано визначення банківського вкладу, відповідно до якого вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Статтею 47 Закону України " Про банки та банківську діяльність" передбачено, що Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг.

До банківських послуг належать:

1) залучення у вклади (депозити) коштів та банківських металів від необмеженого кола юридичних і фізичних осіб;

2) відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків клієнтів, у тому числі у банківських металах;

3) розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Банківські послуги дозволяється надавати виключно банку. Центральний депозитарій цінних паперів має право провадити окремі банківські операції на підставі ліцензії на здійснення окремих банківських операцій, що видається у встановленому Національним банком України порядку.

Договір банківського вкладу є реальним і вважається укладеним із моменту прийняття банком від вкладника грошової суми (вкладу).

За договором банківського вкладу( депозиту) передані вкладником у готівковій або у безготівковій формі кошти стають власністю банку . Водночас , у банку виникає зобов'язання щодо повернення вкладнику такої ж суми грошей та нарахованих на цю суму процентів на умовах та в порядку , встановленому договором.

Договір банківського вкладу є одностороннім зобов'язанням , з моменту його укладення банк має обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти , а вкладник набуває права вимагати виконання зазначених дій.

За положеннями ч.1 ст. 1066 ЦК України, з урахуванням ч.3 ст. 1058 ЦК України клієнт банку є володільцем рахунку, а не власником вкладу. При цьому правом володіти, користуватися та розпоряджатися наділений у відповідності до ст. 319 ЦК України, лише власник майна.

Судом встановлено, що 10 лютого 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір відступлення права вимоги (цесії) № 100215.(а.с. 5-6).

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору, відповідач повністю відступає позивачеві, а позивач набуває право вимоги, належне відповідачеві і стає кредитором за договором №004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 30.01.2015 року, укладений між відповідачем і ПАТ «Дельта Банк» зі всіма додатками, змінами і доповненнями до них.

Відповідно до п. 2 Договору позивач набуває право вимагати від боржника сплатити суми боргу у розмірі в національній валюті - 173 883,46 грн., що на день укладення даного Договору становить 7000,00 доларів США,

який виник у зв'язку з наданням відповідачем Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договорами з банком відповідно до умов договорів банківських вкладу та рахунків.

Відповідно до п. 3 Договору, з моменту підписання цього Договору сторонами, позивач набуває статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини 1 статті 2 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 р.

Відповідно до п. 5 договору, право власності від відповідача до позивача переходить на суми вкладів та рахунків в розмірі, визначеному у п. 2 цього Договору.

Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Уклавши з відповідачем Договір про відступлення права вимоги (цесії) № 100215 за договором банківського вкладу (депозиту), позивач отримав право грошової вимоги до Банку за договором №004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 30.01.2015 року, укладений між відповідачем та Банком щодо повернення вкладу на суму 7000,00 доларів США, а не право власності, а тому договір №004-20005-300115 банківського вкладу (депозиту) «Лояльний» у доларах США від 30.01.2015 року не може бути підставою до визнання права власності за позивачем на зазначену суму вкладу.

На підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивач посилався на письмове повідомлення відповідача про те , що останній відмовляється від договору про відступлення права вимоги ( цесії), оскільки вважає, що уклав його помилково, а тому він вважав, що цим порушено його право власності на зазначену суму банківського вкладу і підлягає захисту саме в такий спосіб. (а.с. 8). Проте письмове повідомлення відповідача про помилкове укладання договору відступлення права вимоги не припиняє зобов'язальних правовідносин та не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. Крім того , у матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідач в установленому порядку ставив питання про розірвання зазначеного договору або визнання його недійсним.

Доводи позивача щодо того, що в п. 5 Договору відступлення права вимоги (цесії), яким передбачено, що до позивача переходить право власності на суму вкладів в розмірі визначеному у п.2 цього Договору, не заслуговують на увагу, оскільки за договором банківського вкладу передані вкладником кошти стають власністю банку, а у банку з цього моменту виникає обов'язок повернути суму вкладу та нараховані проценти.

Таким чином, на банківському рахунку обліковуються не гроші, а лише «вимоги, зобов'язання банку стосовно його клієнтів і контрагентів», окрім власних коштів банку.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 р. № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк».

Вимоги до банку, який перебуває у стадії ліквідації, пред'являються у відповідності до положень Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

При обраному позивачем способу захисту своїх прав - визнання права власності на депозитні кошти розміщені у банку та визнання його вкладником за рахунком відкритим у банку, належним відповідачем є ПАТ «Дельта Банк».

За положеннями ст. 33 ЦПК України правом залучення особи у якості відповідача має лише позивач. Позивач вказаним правом не скористався та не залучив до участі у якості співвідповідача ПАТ «Дельта Банк».

Не залучення до участі у справі належного відповідача, також є підставою для відмови в задоволені позовних вимог. Крім того, відповідно до договору банківського вкладу № 004-20005-300115, сума вкладу складає 7000,00 доларів США, а позивач в своєму позові просить визнати право власності на суму 173 883,46 грн., що на дату укладення Договору про відступлення права вимоги (цесії) складає 7000,00 доларів США, але це не відповідає положенням ст. 526 ЦК України.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, тому відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 319, 321, 328, 392, 512, 514, 526, 629 ЦК України, ст. ст. 4, 11, 33, 60, 209, 213 - 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий -