АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Луценко О.М.
№22-ц/796/9012/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №756/3512/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_6, Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору іпотеки недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання договору іпотеки недійсним.

У мотивування вимог посилалася на те, що між банком та ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №051-2008-2587 від 06 серпня 2008 року строком до 01.02.2036 року, на виконання умов якого видані кредитні кошти в розмірі в розмірі 438 000 доларів США (еквівалент у гривнях 2 211 900 грн) на споживчі цілі відповідно до п.1.3 укладеного Кредитного договору.

У забезпечення виконання зобов'язань укладено Договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_6 надав у заставу об'єкт нерухомості - житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Договір іпотеки від 06.08.2008 року та сам спосіб захисту своїх прав та інтересів порушує права та інтереси ОСОБА_3 та ОСОБА_4, так як відповідно до положень ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи (дитини) є місце проживання батьків.

Так, дитина (діти), які проживають в житловому будинку (квартирі), що належить на праві приватної власності її батькам або іншим членам родини, набуває права користування цим житлом (сервітут).

Таким чином, з часу проведення державної реєстрації права власності за ОСОБА_6 на предмет іпотеки у неї та її малолітніх синів виникло право користування цим житловим будинком.

Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Так, Договір іпотеки від 06.08.2008 року грубо суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, не відповідає встановленій законом формі, позбавляє права проживання двох малолітніх дітей.

Отже, спірний Договір іпотеки від 06.08.2007 року укладений з порушенням вимог чинного законодавства, а тому є підстави для визнання його в судовому порядку недійсним.

З урахуванням наведеного просила суд Договір іпотеки від 06.08.2008 року, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6, визнати недійсним.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ПАТ «Універсал Банк», третя особа: Орган опіки та піклування Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору іпотеки недійсним.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що рішення суду є помилковим, а позов - обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному об'ємі з підстав недотримання чинного законодавства під час його оформлення.

Вказує, що неотримання дозволу органу опіку та піклування на здійснення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, тягне визнання іпотечного договору недійсним відповідно ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей».

Крім того, предмет іпотеки є єдиним майном батьків дітей та було таким на момент укладення оспорюваного договору, а тому діти в силу положень ст. 29 ЦК України та ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» мають право проживати та користуватися вказаним майном з моменту набуття їх батьками права приватної власності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції підставно виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Судом встановлено, що 06 серпня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 укладено Кредитний договір №051-2008-2587 (на придбання майна), за яким кредитор зобов'язується надати позичальнику на умовах цього Договору грошові кошти в сумі 438000 грн, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 14,95% в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Цільове призначення кредиту - на придбання трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. (а.с. 9-14)

У забезпечення виконання зобов'язання за Кредитним договором №051-2008-2587 від 06.08.2008 року цього ж дня, 06 серпня 2008 року, між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_6 укладено Договір іпотеки (нерухомого майна). (а.с. 15-19)

Відповідно до Договору іпотеки іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та належить іпотекодавця на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Затварницькою І.П., нотаріусом Київського міського нотаріального округу 06 серпня 2008 року, реєстровий №3831, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів.

Позивачем підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_4, батьками яких є ОСОБА_2 та ОСОБА_6.

Згідно зі ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1-3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установленустаттею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За таких обставин, власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 30.09.2015 року в справі №6-384цс15, від 20 січня 2016 року в справі №6-2940ц15, від 06.04.2016 року в справі №6-589 цс16, від 27.04.2016 року в справі №6-2976цс15, від 11.05.2016 року в справі №6-806цс16, від 22.06.2016 року в справі №6-1024цс16.

За змістом ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За п. 1.4 Договору іпотеки іпотекодавець свідчить, що предмет іпотеки до цього часу не є предметом іпотеки за іншими зобов'язаннями, жодним способом не відчужений, у спорі та під арештом (забороною) не перебуває, в оренду/лізінг/довірче управління не переданий. Іпотекодавець свідчить, що укладанням цього договору не порушені права та/або інтереси третіх осіб, а також у разі якщо предметом іпотеки є житлова нерухомість, в тому числі не порушені права дітей. (а.с. 16)

Крім того, пунктом 2.4.4 Договору іпотеки сторони погодили, що іпотекодавець зобов'язаний не надавати дозвіл на реєстрацію/прописку в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки фізичних та юридичних осіб без згоди Іпотекодержателя.

Станом на дату укладення Договору іпотеки в квартирі АДРЕСА_1 неповнолітні діти зареєстровані не були, що вбачається з Довідки форми №3 від 21 серпня 2013 року, виданої ТОВ «Сучасний дім-1», згідно якої в предметі іпотеки зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказані особи зареєстровані в даній квартирі з 30.11.2010 року, тобто вже після укладення Договору іпотеки від 06.08.2008 року. (а.с. 34)

Таким чином, під час укладення спірного Договору іпотеки ОСОБА_6 підтвердив, що укладанням цього договору не порушені права дітей, у зв'язку з чим ні у нотаріуса, ні у банка не було підстав вважати, що ОСОБА_6 надав недостовірні відомості.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що Договір іпотеки нерухомого майна-квартири був укладений у день придбання цієї квартири іпотекодавцем, тобто 06 серпня 2008 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про проживання в спірній квартирі неповнолітніх дітей на час укладення оспорюваного Договору іпотеки.

У суді апеляційної інстанції представник позивачів пояснила, що сім'я ОСОБА_6 проживала разом із дітьми в місті Чернівці, потім придбала в кредит спірну квартиру.

Отже, при розгляді справи не встановлено, щоукладення Договору іпотеки без згоди органу опіки і піклування призвело до звуження обсягу прав неповнолітніх дітей позивача на користування житлом чи майнових прав дитини.

Оскільки, при укладенні Договору іпотеки ОСОБА_6 про права дитини щодо користування цією квартирою банку не повідомляв, на момент укладення спірного Договору діти не були зареєстровані у квартирі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання договору іпотеки недійним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на суть ухваленого рішення не впливають. Всі ці доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 грудня 2015року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва