Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Макарчука Л.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Цетр державного земельного кадастру», третя особа генеральний директор Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Воробйов Олександр Григорович, про скасування наказу про звільнення, зміну причин звільнення та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

В травні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив скасувати наказ відповідача про своє звільнення з посади провідного інженера відділу землевпорядних та земле оціночних робіт за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпПУ від 09.06.2016, змінити причини звільнення з даної посади з 05.01.2016 на п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ, стягнути з відповідача на свою користь 39 364,79 грн. заборгованість з виплати заробітної плати, мотивуючи свої вимоги з урахуванням своїх пояснень та пояснень свого представника в судовому засіданні наступним.

Так, позивач з 2012 року перебуває в трудових відносинах із відповідачем на підставі укладеного між сторонами безстрокового трудового договору, працює на посаді провідного інженера відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та землеоціночних робіт державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» (далі - ДП «Центр ДЗК»)

30.09.2015 позивача було тимчасово переведено на період з 12.10.2015 по 30.11.2015 на іншу посаду на тому ж підприємстві - на посаду інженера відділу роботи з кадастровою інформацією департаменту технологічного забезпечення Державного земельного кадастру - у зв`язку із тим, що на підприємстві мало бути скорочення штату працівників і таким чином відповідач готувався до вивільнення працівників.

15.10.2015 позивача було попереджено про вивільнення через майбутні зміни в організації виробництва і праці із скороченням чисельності та штату працівників, зокрема, повідомлено про те, що посада, яку він обіймав раніше, буде скорочена.

Позивач стверджує, що між сторонами існувала домовленість про те, що позивач відмовиться від майбутніх запропонованих посад та його буде звільнено на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ, проте така домовленість існували лише усно. Також позивач акцентував увагу суду на тому, що запропоновані посади не підходили йому за кваліфікаційними вимогами.

В грудні 2015 року, наполягає позивач, він-таки відмовився від подальшої роботи на підприємстві і вважав, що найближчим часом його буде звільнено.

Проте, на питання чи ознайомлювали його із таким звільненням, зокрема, із відповідним наказом, або чи повідомили його про те, що відбулося те скорочення, про яке підприємство вело мову восени 2015 року, відповів, що ні, але продовжувати працювати «тут» бажання не мав. Також позивач не поцікавився, чи слід йому в разі такого звільнення забирати трудову книжку та отримувати повний розрахунок в касі підприємства.

На питання, чому за викладених обставин не написав також заяву про звільнення за власним бажанням, пояснив, що таким чином він би втратив певні виплати, які б були йому присуджені в разі звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ, тому мав бажання чекати видачі наказу саме на цій підставі за ініціативою відповідача.

Також позивач категорично погодився із тим, що він не був позбавлений свого робочого місця і жодних перешкод для виходу на роботу починаючи із 06 січня 2016року він не мав.

В той же час, позивач наполягав на тому, що не виходячи на роботу він вів листування із відповідачем щодо того, що його слід все ж таки звільнити на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ. Щодо відповідей відповідача особисто з`явитися на роботу для вирішення питання про своє звільнення, пояснював, що бажання з`являтися не мав.

Позивач також не заперечував, що відповідач направляв йому листи із вимогою обґрунтувати свою відсутність на робочому місці протягом тривалого періоду часу.

Щодо виплат, необхідних, за переконанням позивача, до присудження з відповідача на користь позивача, зауважив, що має бути виплачена компенсація за невикористану відпустку за 15 днів - 3 336,00 грн., вихідна допомога в розмірі одного середньомісячного заробітку в разі звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ - 4 892,79 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 140 робочих днів в сумі 31 139,00 грн. (а.с.4-7, 160-161)

Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечував проти задоволення позову, зазначив, що дійсно наказом відповідача від 18.09.2015 №248 «Про затвердження та введення в дію організаційної структури Центру ДЗК» та наказом від 05.10.2015 №274 «Про затвердження штатного розпису працівників Дирекції ДП «Центр ДЗК» в Центрі ДЗК відбулися зміни в організації виробництва і праці із скороченням чисельності та штату працівників.

В той же час, пунктом 2 та пунктом 3 наказу Центру ДЗК від 05.10.2015 №274 «Про затвердження штатного розпису працівників Дирекції ДП «Центру ДЗК» передбачено, що накази Центру ДЗК від 26.12.2014 №490 «Про затвердження та введення в дію організаційної структури Центру ДЗК» та від 16.04.2013 №137 «Про затвердження штатного розпису працівників центрального апарату Центру ДЗК», за якими передбачена посада провідного інженера відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт, на якій працював позивач, визнано такими, що продовжують діяти до моменту звільнення, переведення працівників центрального апарату Центру ДЗК.

Представник відповідача не заперечує, що дійсно 15.10.2015 позивачу було вручено письмове попередження про майбутнє вивільнення, в якому було запропоновано працевлаштуватися на посаду провідного інженера відділу регіонального розвитку та виробництва з тими ж кваліфікаційними вимогами що висувалися до посади, на якій він перебував до цього часу.

Зазначені обставини, за переконанням представника відповідача, підтверджуються посадовою інструкцією провідного інженера відділу землевпорядних робіт, витягом з посадової інструкції провідного інженера відділу регіонального розвитку та виробництва та витягом з довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 №336.

Представник відповідача продовжує, що позивач 30.12.2015 нібито відмовився від переведення на іншу посаду - посаду провідного інженера відділу регіонального розвитку та виробництва, оскільки вона не відповідала його професії та кваліфікації, у зв`язку із чим він продовжив обіймати свою посаду до скорочення і свого звільнення, але, стверджує представник відповідача, ані такого скорочення, ані тим більше звільнення позивача не відбулося.

Представник відповідача акцентує увагу суду на тому, що відповідач вправі на власний розсуд визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис. Зазначена норма має імперативний характер. Тим більше, нормами діючого законодавства не встановлено обов`язку роботодавця в разі попереднього попередження працівників про майбутнє вивільнення у зв`язку із можливими змінами, в разі відпадання необхідності таких змін, безумовно змінювати організаційну структуру та штатну чисельність і як наслідок - виносити накази про звільнення працівників.

Відповідач прийшов до висновку про те, що існує гостра необхідність в існуванні відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт в першій половині 2016 року.

Зазначена необхідність відпала лише в червні 2016 року, коли просто напросто всі працівники відділу звільнилися за власним бажанням.

Представник відповідача категорично заперечує ту обставину, що у відповідача в кінці 2015 - на початку 2016 року відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, за позивачем збереглася його посада із відповідними функціональними обов`язками, робочим місцем та штатним окладом, тому і підстав звільняти позивача на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ у відповідача не було.

Це є виключним правом, а не обов`язком роботодавця, і має відбуватися з ініціативи роботодавця, а не працівника.

Будь-які усні домовленості із позивачем відповідача представник останнього заперечує.

Представник відповідача просив суд врахувати, що 31.12.2015 та в перших числах січня 2016 року позивач виходив на роботу, тобто навіть за його версією звільнення його після відмови від ймовірного переведення 30.12.2015, його версія не витримує критики, він виконував свої функціональні обов`язки, чим фактично підтверджував своє бажання працювати. Жодних перешкод у допуску до робочого місця відповідач позивачу не чинив.

В той же час, представник відповідача подав суду чисельні акти про відсутність позивача на роботі за перше півріччя 2016 року, а також листи, які направлялися позивачу із роз`ясненням з`явитися, пояснити причину відсутності на роботі, та вирішення питання щодо подальшого перебування в трудових відносинах.

Представник відповідача наполягає на тому, що відповідач мав законні підстави для звільнення позивача за прогул.

Щодо виплати сум, на яких наполягає позивач, то представник відповідача також підкреслив, що жодної заборгованості підприємство перед позивачем не має, всі належні суми були йому перераховані на зарплатну картку, куди увійшла і компенсація за невикористану щорічну відпустку. Щодо заробітної плати з період прогулу, то за цей час вона не може бути нарахована (а.с.36-42, 167-169, 176-178)

Третя особа свого представника в судове засідання не направила, про дату, час та місце розгляду справи по відмовлялася відповідно до положень ст.74 ЦПК України (а.с.202)

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим (ч.1 ст.213 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач з 13.08.2012 перебуває в трудових відносинах із відповідачем, працює на посаді провідного інженера відділу інформаційного забезпечення виконання робіт із землеустрою та ведення банку геодезичних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт на підставі наказу №152-к від 13.08.2012, що підтверджується зазначенням даних відомостей в трудовій книжці позивача (а.с.200)

16.05.2013 позивача на підставі наказу №138-к від 16.05.2013 переведено на посаду провідного інженера відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт, що також підтверджується відображенням відомостей в трудовій книжці позивача (а.с.201)

Будь-яких інших відомостей про те, що позивача ймовірно переводили на роботу на інші посади в межах роботи на даному підприємстві ДП «Центр ДЗК» ні в трудовій книжці немає, ні надано іншим чином в підтвердження даних обставин позивачем.

05.01.2016 в трудовій книжці позивача міститься запис про звільнення позивача з роботи згідно з п.4 ст.40 КЗпПУ на підставі наказу №150-к від 09.06.2016 (а.с.201)

Так, перевіряючи доводи обох сторін, суд встановив наступне.

Відповідно до наказів Центру ДЗК від 18.09.2015 №248 «Про затвердження та введення в дію організаційної структури Центру ДЗК» та від 05.10.2015 №274 «Про затвердження штатного розпису працівників Дирекції Державного підприємства Центр ДЗК» в Центрі ДЗК відбулися зміни в організації виробництва та праці із скороченням чисельності та штату працівників (а.с.43, 46, 48)

В то же час, згідно п.п.2, 3 наказу Центру ДЗК від 05.10.2015 №274 «Про затвердження штатного розпису працівників Дирекції Державного підприємства Центр ДЗК» було визначено, що накази Центру ДЗК від 26.12.2014 №490 «Про затвердження та введення в дію організаційної структури Центру ДЗК» та від 16.04.2013 №137 «Про затвердження штатного розпису працівників центрального апарату Центру ДЗК», за якими передбачена посада провідного інженера відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт, на якій і працював позивач, визнано такими, що продовжують діяти до моменту звільнення, переведення працівників центрального апарату Центру ДЗК (а.с.46)

Сам позивач не заперечував, що з такими наказами він був обізнаний.

Останнє також зафіксовано в попередженні про вивільнення, яке підписано позивачем, і в якому міститься пряме посилання на вищезазначені два накази (а.с.10)

Будь-яких доказів того, що в січні 2016 року в ДП «Центр ДЗК» відбулися зміни в організації чи змін зазнала штатна чисельність відповідача суду не представлено.

Більше того, суд враховує надані відповідачем табелі обліку використання робочого часу працівників Департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт Центру ДЗК за період січень - червень 2016 року, де враховується обіймання позивачем, тобто збереження за ним, посади провідного інженера і зафіксовано відсутність його на роботі з 06 січня 2016 року по 09 червня 2016 року (а.с.108-114)

Так, дійсно суд приймає до уваги, що позивача було 15.10.2015 попереджено про можливе вивільнення, проте суд також вважає такими, що відповідають положенням діючого законодавства доводи представника відповідача про те, що згідно ст.64 ГК України підприємство само визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, і будь-хто не може змусити таке підприємство такі зміни вчинити. Також, такі зміни і подальше звільнення працівників є виключно правом відповідача, але аж ніяк ні його обов`язком.

Сама по собі посада провідного інженера відділу регіонального розвитку та виробництва, яка була запропонована позивачеві в разі можливих змін, мала такі ж саме кваліфікаційні вимоги, що висувалися і до посади, яку обіймав позивач в момент отримання такого попередження.

Зазначене підтверджується і посадовою інструкцією провідного інженера відділу землевпорядних робіт, витягом з посадової інструкції провідного інженера відділу регіонального розвитку та виробництва та витягом з довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 29.12.2004 №336, де зазначено, що на посаду провідного інженера приймається особа, яка має повну вищу освіту (спеціаліст, магістр), стаж роботи за професією інженера І-ї категорії не менше 2-х років, що спростовує твердження позивача, що він міг не підходити на таку посаду в разі ймовірного скорочення його попередньої посади (а.с.141-147)

Проте, суд наголошує на тому, що доказів того, що будь-які зміни в організації виробництва і праці відбулися в січні 2016 року суду не надано.

Пленум ВСУ в п.19 постанови від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п.1 ст.40 КЗпПУ, суди зобов`язані з`ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, наприклад, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

Та обставина, що роботодавець сам визначає свою організаційну структуру також знайшла підтвердження у висновку ВССУ, викладеному в ухвалі від 11.01.2012.

Жодних істотних змін в організації виробництва і праці для позивача не відбулося, що є обов`язковою умовою для звільнення за п.1 ст.40 КЗпПУ, за позивачем збереглася його посада із відповідними функціональними обов`язками, робочим місцем, робочим часом та штатним окладом, саме тому підстав для винесення відповідного наказу у відповідача на підставі п.1 ст.40 КЗпПУ не було.

Суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що відповідно до ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у певних випадках, в число яких входить зміна в організації виробництва і праці. Тобто зі змісту п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ вбачається, що розірвання трудового договору є правом, а не обов`язком відповідача, оскільки відповідна стаття не містить обов`язкової вказівки на розірвання трудового договору, а лише надає право роботодавцю на розірвання трудового договору.

Є неспроможними вимоги позивача за таких обставин, адресовані відповідачу, звільнити його на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

15.12.2015 позивача не було звільнено, як така відмова від переведення 30.12.2015 навіть і написана позивачем на адресу відповідача за відсутності змін в організації виробництва і праці, продовження позивачем роботи на своїй посаді, унеможливлює звільнення його лише за його бажанням на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

В той же час, матеріалами справи підтверджена відсутність позивача на роботі з 06 січня по 09 червня 2016 року з невідомих відповідачу причин, що підтверджується відповідними актами про відсутність на роботі (а.с.51-107)

Також наявні в матеріалах справи листи відповідача на адресу позивача свідчать про те, що відповідач вживав заходи щодо отримання від позивача пояснень своєї відсутності на роботі з проханням з`явитися на своєму робочому місці з метою з`ясування кадрових питань (а.с.116-126)

Суд також погоджується із доводами представника відповідача про те, що навіть наявність іншої роботи на іншому підприємстві не створює для підприємства, на якому працює працівник, обов`язку його звільняти із зазначених підстав.

Таким чином, оскільки трудові відносини між сторонами припинені не були, а позивач був відсутній на робочому місці більше трьох годин, то його правомірно було звільнено на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

Так, згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір з працівником може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п.24 Постанови ПВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 №9 прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом дня без поважних причин.

09.06.2016 відповідачем видано наказ №150-к про звільнення позивача з роботи з посади провідного інженера відділу землевпорядних робіт департаменту землевпорядних та земле оціночних робіт, 05 січня 2016 року за прогули у період з 06.01.2016 по 09.06.2016 без поважних причин згідно з п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ (а.с.115)

Крім того, даним наказом надано розпорядження здійснити виплату позивачу компенсації за 20 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Належні при звільненні суми були виплачені позивачу своєчасно, що підтверджується меморіальними ордерами (а.с.127-128, 129-131)

Також суд погоджується із представником відповідача і в тій частині, що нарахування заробітної плати за період прогулу не нараховується.

Листом від 09.06.2016 №1-2/1247 було запропоновано позивачу з`явитися до Центру ДЗК для отримання належним чином оформленої трудової книжки і надіслано копію наказу про звільнення.

Така трудова книжка була в подальшому видана позивачеві в той день, коли він прийшов до відповідача, а саме 29 червня 2016 року (а.с.160)

Отже, оцінюючи зібрані докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ті обставини, які викладені позивачем в обґрунтування своїх вимог, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимим доказами, та були спростовані відповідачем.

Не виходячи за межі розгляду справи суд вважає за необхідне лише зауважити, що оскільки стаття 40 КЗпПУ складається із частин та пунктів, то слід вважати, що звільнення позивача відбулося на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа генеральний директор Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Воробйов Олександр Григорович, про скасування наказу про звільнення, зміну причин звільнення та стягнення заборгованості з виплати заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя В.С. Кицюк

Повний текст виготовлено 07.09.2016 року