АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/9073/16 Головуючий у1-й інстанції - Цокол Л.І.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Котули Л.Г., Волошиної В.М.

при секретарі - Куркіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, в якому просив:

- визнати недійсним договір дарування від 14 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, щодо квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним подальший договір дарування цієї ж квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4;

- визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на зазначену квартиру та витребувати її з володіння ОСОБА_4;

- визнати недійсним договір дарування від 24 жовтня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з одного боку та ОСОБА_2 - з іншого, щодо дарування квартири АДРЕСА_1;

- визнати за позивачем в порядку спадкування право власності на указану квартиру та витребувати з володіння ОСОБА_2 указане нерухоме майно.

При цьому, звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_3 просив поновити строки на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що оспорювані правочини ОСОБА_5 уклала, не усвідомлюючи значення власних дій та без можливості керувати ними, оскільки тривалий час хворіла на онкологічне захворювання та останнім часом приймала наркотичні засоби від болю. Позивач зазначав, що його мати не перебувала в дружніх відносинах з відповідачкою, а тому оспорювані договори суперечать її волевиявленню. Відносно квартири АДРЕСА_3, позивач додатково зазначав, що правочин з дарування указаної квартири з його боку було укладено під тиском, з огляду на намір дружини розлучитись та бажання позивача зберегти родину. Про обставини укладення спірних договорів, зі слів позивача, йому стало відомо під час участі в судових засіданнях у цивільній справі про розлучення між ним та ОСОБА_2 в 2014 році, після чого ним було подано заяву про прийняття спадщини після матері. При цьому, позивач зазначав, що після смерті своєї матері він перебував у приголомшеному стані, про що, зокрема, зазначено в рішенні суду щодо встановлення додаткового строку на прийняття спадщини. Таким чином, вважаючи, що оспорювані правочини суперечать законодавству та підлягають визнанню недійсними, ОСОБА_3, як єдиний спадкоємець за законом ОСОБА_5, звернувся до суду також з вимогами про визнання за ним права власності на спірні квартири в порядку спадкування.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року зазначений позов задоволено частково: поновлено ОСОБА_3 строк на звернення до суду з даним позовом; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2; визнано за позивачем в порядку спадкування право власності на указану квартиру та витребувано зазначене нерухоме майно від ОСОБА_4. В решті позову відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить оскаржуване рішення змінити, відмовивши позивачеві у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Послалася на те, що судом безпідставно поновлено позивачеві строк позовної давності, оскільки про оспорювані договори ОСОБА_3 знав з моменту їх укладення. Крім того, в додаткових поясненнях до апеляційної скарги скаржник зазначає, що позивач не є власником спірного майна або стороною оспорюваних договорів, з огляду на що жодні права та інтереси позивача не є порушеними, а останній, в свою чергу, не має права на звернення до суду з даним позовом.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., пояснення осіб, що з'явились до суду, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24 жовтня 2008 року ОСОБА_5 і ОСОБА_3 з одного боку (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдарована) - з іншого, уклали договір дарування квартири АДРЕСА_1. Вказаний правочин посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тубольцевою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2386.

Крім того, 14 листопада 2008 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1. Указаний правочин посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тубольцевою Н.М. та зареєстрований в реєстрі за №2539. В подальшому, зазначена квартира ОСОБА_2 була відчужена ОСОБА_4, за якою на момент звернення позивача до суду було зареєстровано право власності на указану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, про що свідчить відповідне свідоцтво, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 18 листопада 2008 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_3, який є єдиним спадкоємцем померлої, що прийняв спадщину.

Так, рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_3 та визначено йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті матері - ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року. При цьому, досліджуючи обставини справи, судом було взяти до уваги те, що строк для прийняття спадщини було пропущено з незалежних від позивача причин, у зв'язку з його хворобою та обставинами життя, які прямо вплинули на його психічний стан та унеможливили своєчасне оформлення позивачем спадщини. Указане рішення суду набрало чинності 16 вересня 2014 року, після його перегляду в апеляційному порядкуз виключенням з мотивувальної частини рішення висновку щодо належності до маси спадкового майна нерухомого майна, яке є предметом спору у даній справі.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 червня 2001 року по 04 лютого 2014 року, коли рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується колегія суддів, виходив з того, що ОСОБА_5, укладаючи 14 листопада 2008 року оспорюваний правочин, не могла усвідомлювати значення власних дій та керувати ними, а тому указаний договір підлягає визнанню недійсним, а право власності на квартиру має бути визнане за єдиним спадкоємцем померлої.

Так, за змістом ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

В матеріалах справи наявний висновок судово-психіатричної експертизи №752 від 28 серпня 2015 року, проведеного експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, з якого вбачається, що із представленої експертам медичної документації стан хворої ОСОБА_5 почав погіршуватись на початку листопада 2008 року, зокрема лікарями вказується на сплутану свідомість.

За висновками експертів: у момент укладення договору дарування квартири від 24.10.2008року ОСОБА_5 виявляла ознаки астенічного синдрому, соматогенно обумовленого, і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними.

Між тим, у момент укладення договору дарування квартири від 14.11.2008року ОСОБА_5 виявляла ознаки синдрому порушеної свідомості, соматогенно обумовленого, і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Крім того, під час допиту в суді першої інстанції свідків(медичних працівників, які здійснювали медичні процедури онкохворій ОСОБА_5), зазначені особи показали, що в останні дні перед смертю хвора була у вкрай важкому стані, майже не розмовляла, не реагувала, та майже весь час була без свідомості.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що договір дарування квартири від 14 листопада 2008 року укладено за день до смерті дарувальника.

Таким чином, матеріалами справи в повному обсязі підтверджується неможливість ОСОБА_5 в момент укладення зазначеного правочину усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що в силу наведених вище норм матеріального права є безумовною підставою для визнання такого правочину недійсним.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині відсутності у ОСОБА_3 права на звернення до суду з позовом про визнання указаного договору недійсним, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України, позивачем у відповідній категорії справ може бути, зокрема, особа,чиї цивільні права або інтереси порушені.

Судом об'єктивно та всебічно встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_5 та єдиним спадкоємцем останньої, який прийняв спадщину.

Посилання скаржника на неналежність квартири АДРЕСА_1 до маси спадкового майна, яке залишилося після смерті ОСОБА_5, не приймається колегією суддів до уваги, оскільки у разі наявності законних підстав для визнання договору дарування указаної квартири недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, зазначене нерухоме майно автоматично відноситься до спадкового майна, яке залишилося після смерті матері позивача та право власності на яке підлягає визнанню за спадкоємцями ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом.

Отже, в даному випадку є очевидним порушення цивільних прав та інтересів ОСОБА_3, який є єдиним спадкоємцем своєї матері та який у випадку встановлення невідповідності оспорюваного правочину вимогам чинного законодавства, має право на успадкування квартири АДРЕСА_1.

Враховуючи, що в процесі розгляду справи судом повно та на всебічно з'ясованих обставинах встановлено факт неусвідмолення ОСОБА_5 значення своїх дій під час укладання зазначеного вище договору дарування та визнано його недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1, оскільки останній є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності у ОСОБА_3 права заявляти вимоги про витребування квартири з чужого володіння, оскільки позивач не є власником такого майна, з огляду на наступне.

Так, згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, посилання скаржника на те, що ст. 388 ЦК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не приймається колегією суддів, оскільки указаною нормою права, зокрема частиною третьою зазначеної статті, регулюється витребування майна від добросовісного набувача саме за безвідплатними договорами.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що оскільки оскаржуваним судовим рішенням ОСОБА_3 обґрунтовано визнано власником в порядку спадкування квартири АДРЕСА_1, то саме указана особа є належним позивачем у віндикаційному позові про витребування зазначеного майна від ОСОБА_4.

Крім того, за змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року по справі № 6-164цс12, у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Відносно посилання скаржника на правову позицію, викладену в Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року при розгляді справи №6-95цс13, колегія суддів зазначає наступне.

Так, за змістом указаної правової позиції, яка в силу ст. 360-7 є обов'язковою для усіх судів при розглядіаналогічних справ, за загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно зі ст. 330 ЦК України на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Право особи, яка вважає себе власником майна, не підлягає захистові шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

В оскаржуваному рішенні судом першої інстанції визнано недійсним лише перший правочин щодо відчуження нерухомого майна, який мав місце 14 листопада 2008 року. У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним наступного правочину щодо відчуження цього майна, який був вчинений вже після недійсного правочину, - відмовлено, що в повній мірі узгоджується з наведеною вище правовою позицією.

При цьому, судом застосовано механізм віндикації, тобто витребування майна від кінцевого добросовісного набувача, що також жодним чином не суперечить наведеній правовій позиції.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення ОСОБА_3 строку на звернення до суду з даним позовом.

Так, за змістом ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

В даному випадку, судом обґрунтовано взято до уваги рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року, яким ОСОБА_3 встановлено додатковий строк на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, та яке набрало законної сили 16 вересня 2014 року, після його перегляду Апеляційним судом міста Києва.

Указаним рішенням суду встановлено поважні та непереборні обставини, які перешкоджали ОСОБА_3 звернутися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Лише після набрання законної сили зазначеним рішенням, позивач отримав законне право на повторне звернення до нотаріуса з відповідною заявою з метою прийняття спадщини. Після настання указаної події, позивач отримав змогу оспорити право власності на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з порушенням його законних прав та інтересів, як спадкоємця, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали і обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про поважність причин пропуску позивачем трирічного строку позовної давності, що є підставою для його поновлення.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, наведених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого судуУкраїниз розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: