22-ц/775/924/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Васильченко О.Г.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Гаврилової Г.Л., Биліни Т.І.,

при секретарі Зал Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що між ним та відповідачем 16 вересня 2010 року був укладений договір позики, відповідно до якого він передав ОСОБА_2 у борг грошові кошти в сумі 5000,00 грн., які вона зобовязалась повернути до 16 вересня 2011 року на умовах сплати 8 відсотків за користування позикою щомісячно. Крім того, даним договором вони погодили, що при несплаті процентів в установлений термін, позичальник повинна сплатити їх в розмірі 10 відсотків на місяць. Оскільки своїх зобовязань за даним договором ОСОБА_2 не виконувала, позику своєчасно не повернула та проценти за її користування не сплачувала, просив стягнути з неї заборгованість за договором позики в загальному розмірі 83600,00 грн, яка складається з позики в сумі 5000,00 грн, відсотків за користування позикою в сумі 33000,00 грн., а також за прострочення виконання грошового зобов'язання інфляційних втрат в розмірі 4000,00 грн. та трьох відсотків річних в розмірі 600,00 грн., пені за несвоєчасне виконання умов договору в сумі 41000 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в задоволенні якої ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2016 року було також відмовлено.

Позивач не погодився з ухвалою суду та подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив таке судове рішення скасувати та ухвалити додаткове рішення, яким його позов до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач скаргу підтримав, просив ухвалу суду першої інстанції про відмову в ухваленні додаткового рішення скасувати.

Відповідач в судове засідання апеляційної інстанції не зявилась, була повідомлена про час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 76 ЦПК України через житлово-комунальне підприємство «Житло-Центр».

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на ухвалу суду не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 статті 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Так, у відповідності до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Зазначені вимоги закону суд першої інстанції врахував, а тому відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, обґрунтовано виходив з того, що рішення суду від 16 вересня 2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позову про стягнення боргу за договором позики, є повним, оскільки воно вирішило усі позовні вимоги та питання, повязані із розглядом справи.

Отже доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2016 року є необґрунтованими і не спростовують висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення.

Посилання особи, яка подає апеляційну скаргу на те, що суд не повідомив його про час та місце розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення спростовуються телефонограмою від 17 жовтня 2016 року з якої убачається, що ОСОБА_1 був особисто повідомлений про розгляд справи 19 жовтня 2016 року. (а.с.56).

З урахуванням наведеного, оскаржувана ухвала суду відповідає вимогам закону і підстав для її скасування апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 314, 315 ЦПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді