Номер провадження: 22-ц/785/4425/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Драгомерецького М.М.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.О.,

за участю: представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2016 року за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_5 до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

18 травня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 13 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі Банк) та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 054-2008-1491, за яким позичальник отримав грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 217579 дол. США на строк до 10 травня 2038 року із сплатою 1,45 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки №054-2008-1491-Р, за яким поручитель зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за договором. Станом на 23 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 195054,80 дол. США, в тому числі: за кредитом 7161,84 дол. США, зі сплати процентів 20802,11 дол. США, підвищені відсотки 1174,63 дол. США, сума дострокового стягнення кредиту -165916,22 дол. США. 05 серпня 2014 року Банком направлено позичальнику вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором достроково, яка ним не виконана.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд стягнути солідно з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 195054,80 дол. США та судовий збір в сумі 3654 грн. (а.с. 2-6).

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не зявився.

Представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_7 проти позову заперечувала й в своїх усних і письмових поясненнях зазначала, що укладений договір поруки припинив свою дію внаслідок закінчення строку для предявлення Банком позову до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. 10 серпня 2014 року (дата отримання вимоги боржником) плюс 31 день (згідно з п.5.2.5. кредитного договору від 13 травня 2008 року) 09 вересня 2014 року чи 61 день (згідно з достроковою вимогою від 05 серпня 2014 року) дорівнює 10 жовтня 2014 року (дата вимоги Банку щодо дострокового погашення кредиту. Таким чином, шестимісячний строк спливає (09 вересня 2014 року чи 10 жовтня 2014 року плюс шість місяців) 09 березня 2015 року чи 10 квітня 2015 року відповідно (а.с. 75-77).

Рішенням суду першої інстанції позов Банку задоволено. Суд стягнув содірного з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 195054,80 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 4970674,51 грн. та судовий збір в сумі 1827 грн. з кожного (а.с. 115-117).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, не застосував положення ч. 4 ст. 559 ЦК України.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд розглянув справу за відсутністю відповідача, чим суттєво порушив його права.

Позивач, Банк, відповідач ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, звернувся до апеляційного суду з клопотанням про відкладення розгляду справу у звязку з находженням у відпустці, але ні відповідач ОСОБА_5 та інші представники за його довіреністю ОСОБА_8 та ОСОБА_9, не надали жодних доказів у підтвердженні поважності причини неявки в суд, тому законних підстав для задоволення клопотання немає

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3, пояснення на апеляцію представника відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 слід відхилити за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі Банк) та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 054-2008-1491, за яким позичальник отримав грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 217579 дол. США на строк до 10 травня 2038 року із сплатою 1,45 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с.7-14, 15-18).

Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір поруки №054-2008-1491-Р, за яким поручитель зобов'язалася перед Банком відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (а.с.19-21) .

У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за договором. Станом на 23 березня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 195054,80 дол. США, в тому числі: за кредитом 7161,84 дол. США, зі сплати процентів 20802,11 дол. США, підвищені відсотки 1174,63 дол. США, сума дострокового стягнення кредиту -165916,22 дол. США (а.с. 30-32)

05 серпня 2014 року Банком направлено позичальнику вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором достроково, яка ним не виконана (а.с. 33-35, 36-38).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позичальник, відповідач ОСОБА_5 не виконав взяті на себе зобовязання за кредитним договором в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника в розмірі 195054,80 дол. США, в тому числі: за кредитом 7161,84 дол. США, зі сплати процентів 20802,11 дол. США, підвищені відсотки 1174,63 дол. США, сума дострокового стягнення кредиту -165916,22 дол. США.

Посилання представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд у порушення закону розглянув справу за відсутності відповідача, чим порушив його процесуальні права, не приймаються до уваги за таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 08 червня 2015 року відкрите апеляційне провадження у справі та призначено попереднє судове зсідання на 26 червня 2015 року (а.с. 52).

Розгляд справи неодноразово відкладався на 17 вересня 2015 року, 29 жовтня 2015 року, 03 грудня 2015 року, 18 лютого 2016 року та 14 квітня 2016 року у звязку з неявкою відповідача ОСОБА_5, в судове засідання зявлялись лише позивач, відповідачка ОСОБА_3, яка є колишньою дружиною позичальника, та її представник.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Відповідач ОСОБА_5 скористалися своїми процесуальними правами на власний розсуд і не зявилися в судове засідання без поважних причин, тому немає підстав вважати, що судом порушені їх права на участь в судовому засіданні.

Згідно із ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення до неправильного вирішення справи.

У пункті 19 постанови №12 Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року зазначено, що за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК, апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його й не має права передавати із цих підстав справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Зазначеними підставами є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Порушення або неправильне застосування норм процесуального права можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення, якщо таке порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку порушення норм процесуального права, а саме, ст. ст. 74-76 ЦПК України, не можуть служити підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить, до апеляційної скарги відповідача не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі представника відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6, доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Задовольняючи позов в частині вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя, суд першої інстанції виходив з того, що законних підстав для визнання поруки припиненою немає.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Порука є видом забезпечення виконання зобовязання (ч. 1 ст. 546 ЦК України), за своєю правовою природою договір поруки має додатковий (акцесорний) характер відносно основного зобовязання, істотними умовами його укладання є визначення характеру та обсягу відповідальності поручителя й підстави припинення цього зобов'язання, які передбачені статтею 559 ЦК України.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Як зазначено у частини 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У пункті 24 постанови № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме те, що договір поруки не є припиненим.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Згідно із п. 2.2. Договору поруки у випадку невиконання боржником своїх зобовязань за основним договором кредитор має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обовязковими до виконання поручителем на 10 робочий день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом з повідомленням про його вручення (а.с. 19).

У пп. 4.1. та 4.2. Договору поруки зазначено, що цей договір набуває чинності з дати його підписання обома сторонами та порука припиняється із припиненням всіх зобовязань боржника за основним договором що забезпечується такою порукою (а.с. 20).

Однак у відповідності до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Тому у даному випадку порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ч. 4 ст. 559 ЦК України, Верховний Суд України у постанові від 21 січня 2015 року №6-190цс14 зазначав, що «Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати».

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постановах від 21 травня 2012 року у справі за № 6-68цс11, у справі за №-48цс11 від 21 травня 2012 року, у справі № 6-33цс12, від 23 травня 2012 року, у справі №6-3цс13 від 13 лютого 2013 року, яка згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

У вимозі про погашення заборгованості за кредитним договором достроково від 05 серпня 2014 року, яка направлена Банком позичальнику, яка отримана ним 10 серпня 2014 року зазначено, що Банк вимагає від позичальника з моменту отримання цієї вимоги негайно сплатити заборгованість за кредитним договором. У випадку невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається Банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги (а.с. 33-35, 36-38).

Таким чином, вказаною вимогою Банком змінено строк виконання кредитного договору, а саме на 10 жовтня 2014 року, тому шестимісячний строк дії поруки спливає 10 квітня 2015 року, а з позовом Банк звернувся до суду 18 травня 2015 року.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що, оскільки Банк не звернувся до суду з вимогою до поручителя про повернення кредиту протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, договір поруки є припиненим з 10 квітня 2015 року. Отже поручитель не порушив права кредитора, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України його вимоги до поручителя не підлягають захисту судом.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України, та матеріального права, ч. 4 ст. 559 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, а саме, скасування його в частині вимог до поручителя й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні в цій частині позову, в іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6, відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2016 року змінити й ухвалити нове рішення в частині вимог до поручителя.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3, про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_10

ОСОБА_2