Справа № 712/2-9926/2010
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Кухти М.В.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності, -

у с т а н о в и л а :

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив:

-визнати незавершений будівництвом, 65 відсотків готовності житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності його, ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

-визнати за ним право власності на 1/3 частину цього будинку.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що під час шлюбу з ОСОБА_2, остання та її син ОСОБА_3 23 січня 1998 року уклали договір обміну, за умовами якого обміняли належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1 на незакінчений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_2 з надвірними спорудами.

На момент укладення договору, відсоток готовності будинку становив 46%, будинок складався з одного поверху житловою площею 44,5 кв.м. та загальною площею - 51,9 кв.м.

Сторони, проживаючи спільно, поетапно здійснювали його реконструкцію та добудову. Для цієї мети, ним 25 жовтня 1997 року та 22 січня 1998 року були продані дві належні йому на праві приватної власності квартири в м.Ужгороді, а отримані від продажу квартир кошти були вкладені у реконструкцію будинку, яка проводилась до кінця 2002 року. Були оплачені роботи із підливки фундаменту, повної реконструкції першого поверху, перекриття бетонними плитами першого поверху, будівництва мансардного поверху, установки даху та покриття його шифером, установки віконних рам та дверних коробок, будівництва цегляного забору тощо.

Зазначав, що інвентарна вартість будинку готовністю 46 відсотків, на час його обміну у 1998 році становила 6 499,00 грн., а станом на лютий 2010 року - ринкова вартість реконструйованого будинку готовністю 65 відсотків становила вже 414 116,50 грн. Тому, з урахуванням вимог ст.25 КпШС та прав ОСОБА_3, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22 грудня 2014 року (т.1, а.с. 246-249) визнано незавершений будівництвом 65 % готовності житловий будинок з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 19 % готовності у незавершеному будівництвом 65 % готовності житловому будинку з надвірними спорудами за цією адресою.

В решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі (т.2, а.с. 3-6) ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Справа розглядається апеляційним судом повторно, після того, як ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року (т.2, а.с. 79-81) рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2015 року було скасовано, а справу передано до апеляційного суду на новий апеляційний розгляд.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 червня 1997 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 червня 2000 року. Реєстрація розірвання шлюбу була проведена міським відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міськрайонного управління юстиції 04 лютого 2003 року, актовий запис № 36 (т.1, а.с. 12-13), тобто сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1997 року по 04 лютого 2003 року.

Як встановлено судами, під час перебування у шлюбі, у жовтні 1997 року подружжя ОСОБА_4 домовилися з ОСОБА_5 про укладення договору міни належної ОСОБА_6 та її сину ОСОБА_3 на праві власності квартири по АДРЕСА_1 на незакінчений будівництвом житловий будинок в АДРЕСА_2, готовністю 46 %, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. З цього часу подружжя ОСОБА_4 поселилося у будинку по АДРЕСА_2 та почали його реконструкцію та добудову, а ОСОБА_5 переїхала у квартиру ОСОБА_2

Оскільки ОСОБА_5 потрібно було оформити свої спадкові права на будинок, договір міни було укладено 23 січня 1998 року (т.1, а.с. 62). Ці обставини стверджуються показаннями допитаної в якості свідка ОСОБА_5 та не оспорюються сторонами.

З метою продовження будівництва спірного будинку, право власності на який було зареєстровано за відповідачами, ОСОБА_4 продав належні йому квартири по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_4, про що між ним та покупцями 25 жовтня 1997 року та 22 січня 1998 року були укладені відповідні договори купівлі продажу.

Також встановлено, що на час розірвання шлюбу між сторонами готовність будинку становила 65 %, що підтверджено висновком № 145 судової будівельно-технічної експертизи (а.с. 23 - 25).

Отже, встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі готовність будинку збільшилася на 19 %.

Основні положення про власність на час виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України «Про власність».

Згідно з ч.ч. 1,2 ст.8 цього Закону в редакції, яка була чинною в цей період, тільки відносини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним кодексом України, в редакції 1963 року та іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 60 СК України.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, згідно із сімейним законодавством діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Разом з тим, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ч.1 ст.17 закону України «Про власність»).

Як вбачається із змісту позовної заяви, однією із вимог позивача було визнання незавершеного будівництвом 65 відсотків готовності житлового будинку з надвірними спорудами об'єктом спільної сумісної власності його, ОСОБА_2 та її сина ОСОБА_3

При цьому позивач зазначав, що будинок в тому вигляді, в якому він існує на сьогоднішній час, є результатом саме його грошових вкладень (продані квартири), організаційної та трудової діяльності, відповідно даний будинок підлягає визнанню спільною сумісною власністю, набутою за час шлюбу між ним та ОСОБА_2

Задовольняючи цю вимогу, суд першої інстанції визнав незавершений будівництвом 65 відсотків готовності житловий будинок з надвірними спорудами об'єктом спільної сумісної власності сторін, не врахувавши при цьому, що будинок готовністю 46 % готовності був набутий ОСОБА_2 та її сином та належав їм на праві спільної сумісної власності.

Отже, фактично, суд першої інстанції визнав об'єктом спільної сумісної власності подружжя і майно, яке належало іншій особі, а саме ОСОБА_3

Однак ні Законом України «Про власність», ні ЦК України, в редакції 1963 року, не було передбачено можливості визнання об'єктом спільної сумісної власності незавершеного будівництвом 65 відсотків готовності житлового будинку, який належав на праві власності іншим, крім подружжя, особам, в даному випадку ОСОБА_3, з підстав участі одного з подружжя у здійсненні його добудови.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.55 закону України «Про власність» власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині визнання незавершеного будівництвом 65 відсотків готовності житлового будинку з надвірними спорудами в м.Ужгород по вул.Чеклюскінців,11 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягає скасуванню, а в позові в цій частині слід відмовити.

Скасовуючи рішення апеляційного суду, ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що враховуючи обставини справи, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що реконструкція спірного будинку відбувалась під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, отже, частина будинку, на яку збільшився стан його готовності, тобто 19 %, є спільним сумісним майном подружжя.

Проте, колегія суддів касаційної інстанції не погодилася із висновком суду про визнання за позивачем права власності на частину будинку, який є незавершеним будівництвом, оскільки, апеляційний суд не врахував, що будинок до експлуатації у встановленому законом порядку не введено, тому передчасно визнав за позивачем право власності на частину будинку.

Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України, яка визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані у процесі цього будівництва (створення майна).

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Проте, позивач не просив визнати право власності на матеріали й обладнання, які були використані в процесі будівництва будинку (створення відповідного майна); такі позовні вимоги не заявляв; докази на підтвердження вартості таких не надавав; експертиза в межах розгляду даної справи не проводилася. Крім того, під час розгляду справи в апеляційному суді, ОСОБА_4 подав пояснення, в яких, крім іншого, зазначив, про неможливість з'явитися у судове засідання.

За таких обставин, відповідно до ст.309 ЦПК України у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваваленням нового рішення про відмову у позові.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 8, 16, 17, 55 Закону України "Про власність", колегія суддів,-

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду 22 грудня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання незавершеного будівництвом 65 відсотків готовності житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнання за ним права власності на 1/3 частину у цьому майні відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Ігнатюк Б.Ю. Боднар О.В. Куштан Б.П.