Справа № 646/6271/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 грудня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, яку уточнив та просить визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу №ТСЦ6341/1/_2892 від 05.05.2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оформлений Територіальним сервісним центром №6341 регіонального сервісного центру МВС в Харківській області. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у законному шлюбі з 13.07.1990 р. по 11.11.2003 р. Після розлучення вони продовжували жити однією сім'єю. Факт сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу з 11.11.2003 р. по 01.04.2014 р. встановлений заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.04.2015 р., яке набрало законної сили. Під час сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, колір бежевий, кузов НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1 (далі автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500), який позивач вважає сумісно набутим майном, тому 08.04.2016 р. ОСОБА_1 звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про поділ сумісно набутого майна. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.05.2016 р. задоволена заява ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500. Під час розгляду справи ОСОБА_1 дізнався, що ОСОБА_2 вже після винесення ухвали про накладання арешту на майно продала легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500 відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 05.05.2016 р. №ТСЦ6341/1/_2892. Позивач вказує, що ОСОБА_2, продаючи автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, грубо порушила законне право власності позивача на частину у спільному майні, оскільки ОСОБА_1 згоди на укладання договору купівлі-продажу не давав. Позивач ОСОБА_1 посилається на ст.230 ЦК України, згідно якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Враховуючи викладене, позивач вважає, що правочин, вчинений ОСОБА_2 є таким, що порушує майнові права третіх осіб. Також позивач ОСОБА_1 посилається на ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Позивач вважає, що правочин, укладений ОСОБА_2, є таким, що порушує конституційне право позивача, передбачене ст.41 Конституції України. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6, ст.203 ЦК України. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Посилаючись на ч.1 ст.321 ЦК України, ч.1 ст.387 ЦК України, позивач вказує що неправомірними діями відповідачів право власності позивача було порушено і він був безпідставно позбавлений належного йому на справі сумісної власності майна. Оскільки відповідачка ОСОБА_3 на момент вчинення правочинів знала, що речі відчужується особою, якій вона не належить і яка на їх відчуження не має права, то відповідач ОСОБА_3 заволоділа майном незаконно та без відповідних правових підстав, тому вона є незаконним володільцем майна та недобросовісним набувачем. Позивач вважає, що ОСОБА_2 неправомірно, без згоди позивача, з порушенням його прав та нормативно-правових актів, передала у власність відповідачки ОСОБА_3 транспортний засіб, частка в якому належить позивачу за законом, в зв'язку з чим були порушені норми чинного законодавства та права позивача, як власника на спільне сумісне майно подружжя.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши докази по справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у законному шлюбі з 13.07.1990 р. по 11.11.2003 р.

Після розлучення вони продовжували жити однією сім'єю. Факт сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу з 11.11.2003 р. по 01.04.2014 р. встановлений заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.04.2015 р., яке набрало законної сили.

Під час сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали декілька автомобілів.

В тому числі, в 2008 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали два аналогічних легкових автомобіля MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску: один з яких - бежевого кольору, кузов НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1, був зареєстрований за ОСОБА_2, другий автомобіль - сірого кольору, кузов НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_2, який був зареєстрований за позивач ОСОБА_1

Автомобілі перебували у користування тієї із сторін, за ким автомобіль був зареєстрований та залишився в його користуванні після 01.04.2014 р., коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перестали проживати однією сім'єю, що підтверджує доводи представника відповідачів, що кожен з цих автомобілів був придбаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для особистого користування.

16.06.2015 р. ОСОБА_1 зняв з обліку зареєстрований на нього легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, сірого кольору, кузов НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_2 з метою послідуючої реалізації, що вбачається з довідки №31/20-3205 від 03.06.2016 р. Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України.

05.05.2016 року згідно договору купівлі-продажу №ТСЦ6341/1/_2892 ОСОБА_2 продала рідній дочці позивача - ОСОБА_3 легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, бежевого кольору, кузов НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розпорядились зареєстрованими на їх ім'я аналогічними автомобілями MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, придбаними ними під час сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, при чому відповідачка продала автомобіль, який був зареєстрований на її ім'я, їх рідній дочці.

В позовній заяві позивач просить суд визнати недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу №ТСЦ6341/1/_2892 від 05.05.2016 р., укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на те, ОСОБА_2 продала легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500, кузов НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1, вже після винесення Червонозаводським районним судом м. Харкова ухвали від 18.05.2016 р., якою було забезпечено позов та накладено арешт на транспортні засоби, в тому числі вищезазначений легковий автомобіль MERCEDES-BENZ CL-500.

Проте, згідно довідки №31/20-4384 від 11.08.2016 р. Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України під час перереєстрації легкового автомобіля MERCEDES-BENZ CL-500, кузов НОМЕР_3, номерний знак НОМЕР_1, дані щодо наявності обмежень відчуження зазначених транспортних засобів були відсутні. Аналогічна перевірка проводилась по відповідним базам даних «УГОН-СНД», «АРЕШТ», «АРМ-РОЗШУК» працівником Регіонального сервісного центру в Харківській області МВС України при знятті з реєстрації та реєстрації 05.05.2016 р. права власності на автомобіль за ОСОБА_3, що вбачається з даних на запит суду документів, які стали підставою для реєстрації автомобіля.

В якості підстав для визнання правочину недійсним, позивач посилається на ст.ст. 228, 230 ЦК України та зазначає, що згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Посилаючись на ст.228 ЦК України, згідно якої правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; позивач ОСОБА_1 вважає, що спірний правочин, є таким, що порушує конституційне право позивача, передбачене ст.41 Конституції України.

Проте з доводами позивача суд не погоджується з наступних підстав.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказів, підтверджуючих, що продавець автомобіля ОСОБА_2 ввела в оману покупця ОСОБА_3 щодо обставин, які мають істотне значення, суду не надано, тому відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним з підстав, передбачених ст.230 ЦК України.

Позивач безпідставно, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилається на ст.228 ЦК України, враховуючи наступне.

Статтею 228 ЦК України визначений перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, а саме: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Позивачем не надано доказів, підтверджуючих, що укладений відповідачами правочин порушує публічний порядок, а саме: спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; або спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, а тому відсутні підстави для визнання спірного правочину недійсним згідно ст.228 ЦК України.

Спірний договір купівлі-продажу вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами, перереєстрація транспортного засобу проведена Регіональним сервісним центром в Харківській області МВС України з дотримання відповідними процедур, тобто форма укладання договору відповідає вимогам закону.

Необґрунтованими є також доводи позивача про недійсність спірного правочину, в зв'язку з тим, що правочин був вчинений без згоди позивача, з порушенням його права власності на спільне сумісне майно подружжя, враховуючи наступне.

Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, слід виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

У випадку порушення письмової форми надання згоди на вчинення відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний дійсним.

При розгляді справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 під час сумісного проживання однією сім'єю без укладення шлюбу придбали два аналогічних автомобіля MERCEDES-BENZ CL-500, 2008 року випуску, якими кожний з них користувався особисто, в тому числі після 01.04.2014 р., коли ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перестали проживати однією сім'єю, а потім кожен з них розпорядився автомобілем.

Посилаючись на позові на те, що йому належить частка від проданого без його згоди автомобіля, позивач лише намагається повернути кошти за придбання автомобіля в зв'язку з наявністю у нього права на відповідну компенсацію його частки у відчуженому відповідачкою ОСОБА_2 спільному майні, тому, враховуючи викладене, відсутні підстави для визнання спірного договору недійсним.

Вищезазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 08.04.2015 р. по справі №6-7цс15.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним є не обґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.41 Конституції України, ст.ст.15, 203, 215, 216, 228-230, 234, 321, 369, 387, 627, 715 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 68 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ -