АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року,

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати за ними право власності на 1/6 частину за кожною автомобіля марки Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1, який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 09.08.2013 р. зареєстрований на ім'я ОСОБА_5 та автомобіля марки Toyota RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_2, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_3

06 липня 2016 р. представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на автомобіль Toyota RAV 4, державний номерний знак НОМЕР_3, що належить на праві власності ОСОБА_4, заборонити їй управляти даним автомобілем, вчиняти відносно нього дії, пов'язані з його відчуженням та передачею права користування іншим особам.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року заяву задоволено частково.

Накладено арешт на автомобіль марки Toyota, державний номерний знак НОМЕР_4, що належить на праві власності ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року та постановити нову про відмову в задоволенні клопотання про забезпечення позову.

Свої доводи обґрунтовує тим, що автомобіль ToyotaRAV 4, державний номерний знак НОМЕР_2 належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. В оскаржуваній ухвалі судом не наведено підстав для накладення арешту на належний їй автомобіль, а також у зв'язку з чим її було залучено до участі в справі в якості відповідача.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно, позивачі виходили з положень п.1, п. 2 ч.1 ст.152 ЦПК України та тієї обставини, що з інформації, наданої Регіональним сервісним центром МВС України в м. Києві вбачається, що з 16.09.2008 р. до 12.11.2013 р. право власності на вказаний автомобіль належало ОСОБА_3, а з 12.11.2013 р. - ОСОБА_4, яка зареєстрована за тією ж адресою, що і відповідач ОСОБА_3 Таким чином ОСОБА_3 провела відчуження автомобіля, який належав їй та їх батьку ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Оскільки вони, як діти померлого, мають право на спадкування частки автомобіля, а відповідачі намагатимуться провести відчуження даного автомобіля, щоб уникнути визнання за ними права на спадкування, просили заяву задовольнити.

Постановляючи ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Toyota, державний номерний знак НОМЕР_4, що належить на праві власності ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із змісту заявлених позовних вимог, а також того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент постановлення оскаржуваної ухвали позовні вимоги були заявлені, в тому числі з приводу визнання права власності на 1/6 частину автомобіля ToyotaRAV 4, державний номерний знак НОМЕР_3 до відповідача ОСОБА_3

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

У пунктах 3 та 4 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз'яснено, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції вищевказаних роз'яснень не врахував.

Так, на час постановлення оскаржуваної ухвали судом не встановлено, що спірне рухоме майно дійсно належить відповідачу ОСОБА_3, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до невиконання можливого рішення суду з огляду на підстави та предмет позову.

Обравши такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на транспортний засіб, суд першої інстанції не навів мотивів, відповідно до яких він дійшов такого висновку.

При цьому відмова суду в обранні такого виду забезпечення позову, як заборона вчиняти відповідні дії, належним чином не обґрунтована.

Без належного з'ясування даних про особу відповідача, обсягу позовних вимог та відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, постановлену ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою.

За таких підстав оскаржувана ухвала суду підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 307, 312, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати.

Передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/12481/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Тітов М.Ю.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.