АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть учать у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено: визнано недійсним договір №д00932 фінансового лізингу від 04.08.2015, укладеного між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_5; стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 129 000,00 грн; вирішено питання розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що 04.08.2015 між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_5 було укладено договір №00932 фінансового лізингу, предметом якого є автомобіль ЗАЗ Vida вартістю 8 936,17 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 210 000,00грн і складається з: авансового платежу 4 468,09 доларів США, щомісячного платежу 372,34 доларів США, адміністративного платежу 893,62 доларів США, комісії за передачу 268,09 доларів США. На виконання даного договору ОСОБА_7, 04.08.2015 сплатив на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» 129 000,00 грн.

Також судом установлено, що ОСОБА_5 04.08.2016 після укладення договору фінансового лізингу та сплати авансового платежу, того ж дня написав заяву про визнання оспорюваного договору неукладеним та повернення йому коштів, однак ТОВ «Євролізинг Україна» 01.09.2015 надало йому відповідь, що у разі розірвання даного договору йому будо повернуто лише 64 800,00грн.

Виходячи з того, що договір фінансового лізингу суперечить принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, - суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ Україна» просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник позивача заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила її відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору лізингу №00392 від 04.08.2015 та стягнення сплачених за ним коштів.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, передбачені ч.ч. 1,3,5,6, ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За договором лізингу відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму), поставки та договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, договір фінансового лізингу № 00932 від 04.08.2015, укладений між ОСОБА_5 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2,3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч.3 ст. 18 Закону).

Зі змісту оспорюваного договору фінансового лізингу №00932 від 04.08.2015 виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Так, згідно з п.1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та інше суперечить положенням ст. 808 ЦК України.

Пунктом п.3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 даного договору, що стосується обсягу повернення коштів.

Тобто, положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу, не повертати позивачу сплачені ним грошові кошти.

Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.

Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу, і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати у себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж.

Враховуючи вищевикладене, слід дійти висновку, що оспорюваний договір містить несправедливі умови: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання виконавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання виконавцю права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи виконавця; надання виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Зазначені обставини дають підстави для висновку, що умови оспорюваного позивачем договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про визнання договору фінансового лізингу №00932 від 04.08.2015, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Євролізинг України», недійсним у зв'язку із несправедливими умовами договору на підставі ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На виконання Договору фінансового лізингу ОСОБА_5 04.08.2015 сплатив ТОВ «Євролізинг Україна» суму в розмірі 129 000,00грн адміністративного платежу (ас16), адже це перший і єдиний його платіж за цим договором.

За таких обставин та з урахуванням положень ч. 1 ст. 216 ЦК України правильним є висновок суду першої інстанції про стягнення на користь ОСОБА_5 сплаченого ним адміністративного платежу у розмірі 129 000,00грн.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог спростовуються встановленими судом обставинами справи не спростовують. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, адже висновків суду першої інстанції не спростовують.

За таких обставин висновок суду, викладений в оскаржуваному рішенні, ґрунтується на вимогах закону і підтверджується матеріалами справи. Передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року в немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 309, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка на підставі довіреності діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна», відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 15 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна