1Справа № 335/2720/16-ц 2/335/1614/2016
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Апаллонової Ю.В.,

при секретарі Кудряшовій Ю.І.,

за участю : позивача: ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3,представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3, треті особи служба у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, який у процесі судового розгляду уточнила.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 30 липня 1999 року Шлюб розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 10 березня 2010 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Неповнолітня дитина проживає з позивачем, яка її утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу, протягом останніх шести років, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги, окрім аліментів, на утримання та розвиток дитини не надає.

Крім того, відповідач чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5 за кордон для відпочинку та оздоровлення останньої. Водночас, дитина часто хворіє на гострі респіраторні захворювання, для профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі в Середземноморському кліматі та на ЮБК. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Позивачка наполягає на тому, що отримання дозволу відповідача на виїзд дитини за кордон України завжди супроводжується скандалом та з'ясуванням стосунків. З квітня 2015 року відповідач відмовляється надавати дозволи про тимчасовий виїзд доньки за межі України. Всі виїзди, що відбувалися раніше, були здійснені за ініціативою позивачки та в інтересах дитини, виключно за рахунок та під наглядом матері, жодних порушень або проблем під час подорожей не було, завжди поверталися до України вчасно. Позивач дуже пишається досягненнями своєї доньки, яка навчається на відмінно і загальноосвітній та музичній школах, займається спортом, наполегливо та багато займається весь навчальний рік, приймає участь в олімпіадах, змаганнях, конкурсах, тому оздоровлення та відпочинок під час канікул, особливо літніх, мають вирішальне значення для збереження її здоров'я та відновлення фізичних та моральних сил.

Крім того, позивач є співробітником іноземної юридичної особи, часто буває у відрядженнях за кордоном і бажає під час шкільних канікул брати дочку до Європи практикувати іноземні мови та вивчати культуру інших країн, але непередбачуваність відповідача, неможливість вчасно отримати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини, необхідні для оформлення візи та перетин кордону, повністю порушують плани та роблять неможливим вчасно оформити документа.

Донька неодноразово просила батька надати дозвіл поїхати за кордон, до АР Крим, щоб відпочити на морі та відвідати родичів, але відповідач такий дозвіл не надає, будь-яких пояснень не привів.

Посилаючись на вищезазначене, позивач, з урахуванням уточнень (а.с.96-98,123-124), просить суд надати дозвіл ОСОБА_5 (громадянки України, яка не досягла шістнадцятирічного віку) на виїзд з України до країн Європейського Союзу (в т.ч. Бельгія, Італія, Люксембург, Німеччина, Франція, Нідерланди, Ірландія, Данія, Греція, Португалія, Іспанія, Швеція, Австрія, Фінляндія, Кіпр, Угорщина, Литва, Латвія, Мальта, Словаччина, Польща, Словенія, Естонія, Чехія, Румунія, Болгарія, Хорватія), а також до Туреччини, Єгипту, Сполучених Штатів Америки, Канади, Російської Федерації, тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим на строк до 01.02.2018 року без згоди та супроводу батька ОСОБА_3. Судові витрати віднести за рахунок відповідача.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити їх в повному обсязі. Зазначала, що працює в іноземній юридичній фірмі, її робота пов'язана з частими відрядженнями у країни Європи і має можливість забезпечити дитині - ОСОБА_5 можливість оздоровлення та відпочинку, у тому числі і під час канікул. Дитина потребує цих поїздок з метою розширення світогляду і розвитку лексичних навичок з іноземної мови, оздоровлення та відпочинку Відповідач з 2015 року відмовляється надати дозвіл на ці виїзди, незважаючи на особисті звернення дитини до нього.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав, зазначав, що за рішенням суду він має право на спілкування з дитиною, чого позивач не дозволяє робити повною мірою, попри наявність судового рішення. А тому він має побоювання, що виїзд дитини за кордон на невизначений час та до невизначених країн призведе до втрати з нею спілкування, позбавить можливості брати участь у вихованні дочки. До того ж, зазначав, що він, як батько він також має рівні права щодо дитини і має право окрім спілкування з дитиною здійснювати контроль щодо країн та територій, які буде відвідувати його дочка. Наполегливо заперечує проти виїзду дитини до АР Крим з урахуванням політичної ситуації на півострові, яка змінилася у теперішній час, хоча раніше він неодноразово надавав дозволи на поїздку до АРК. Відповідач у судовому засіданні фактично не заперечує проти надання згоди на відкриття візи та виїзд за кордон України дитини на певну поїздку в чіткий час з чітким визначенням країни, що відповідно надасть йому можливість брати участь у вихованні дитини та контроль за її місцем перебування.

В судове засідання представник третьої особи служби у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради не з'явився, надав заяву про слухання справи за їх відсутності та винести рішення в інтересах дитини. Позовну заяву ОСОБА_1 підтримано.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 30.07.1999 року перебували у шлюбі, що зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 70.

10.03.2010 року шлюб між сторонами розірвано, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_1, видане Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить свідоцтво про народження, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Орджонікідзевського районного управління юстиції м.Запоріжжя від 11.01.2005 року, яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову частково. Надано право ОСОБА_3 спілкуватися із малолітньою донькою ОСОБА_5 щотижня у суботу з 9 до 19 години у м.Дніпропетровську, а також у день її народження з 10 до 12 години. Надано право ОСОБА_3 спілкуватись із малолітньою донькою ОСОБА_3 протягом двох тижнів влітку під час його відпустки щорічно за місцем його проживання та з виїздом на літній відпочинок. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.(а.с.76-79)

Ухвалою ВССУ від 21.11.2012 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області залишено без змін(а.с.80-84).

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_3 надавалося згоди на тимчасові поїздки ОСОБА_5 у супроводі матері ОСОБА_1 до АР Крим з 05.03.2015 року по 15.09.2015 року(а.с. 67), з 30.10.2014 року по 31.01.2015 року (а.с. 68), з 31.05.2014 року по 15.05.2014 р. (а.с.69),з 01.06.2014 по 31.08.2014 року (а.с.70), до Туреччини з 15.05.2015 року по 30.05.2015 року (а.с.71), до Швеції з 25.07.2012 року по 25.08.2012 року (а.с. 72), до Греції з 25.07.2012 року 25.07.2012 року (а.с.73), до Єгипту з 05.01.2012 року до 20.01.2012 року (а.с. 74), до Кіпру з 15.07.2011 року по 30.07.2011р (а.с. 75).

Матеріалами справи підтверджено, що останню поїздку дитина здійснила за дозволом виданим ОСОБА_3 до АР Крим строком дії до 15.09.2015 року. До звернення до суду із позовом, батьком регулярно надавалися згоди на виїзд дитини за кордон, у тому числі і до країн Європи.

При цьому позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту ухилення ОСОБА_3 від надання згоди на виїзд дитини за кордон для здійснення тимчасової поїздки у певну країну на певний період, відповідач дев'ять разів надавав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий виїзд доньки у певні країни та на певні періоди, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Чинним законодавством встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров'я людей.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до ст. 3 зазначеного Закону, перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред'явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

З наведеного вбачається, що виїзд дитини за межі України регулюється Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3875-ХІІ (далі - Закон № 3875-ХІІ) та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Згідно з п. 3 зазначених Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У підп. 1 п. 4 Правил від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, аналізуючи положення законодавства, що регулює перетин кордону, слід дійти висновку, що дитина, яка не досягла шістнадцяти років, не має право самостійно перетинати кордон, лише в супроводі батьків, опікунів, або осіб які ними уповноважені. Згода батьків, або уповноваження іншим особам на супровід дітей повинні бути засвідчені тільки нотаріально.

Якщо дитина перетинає кордон лише з батьком або матір'ю, необхідно мати нотаріально посвідчену згоду іншого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

У п. 4 Правил зазначені винятки які заміняють цей документ, або коли нотаріальної згоди не потрібно, у тому числі при наявності рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, який регулюється Правилами.

Так, статтею 11 ЦПК України закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства, що слід розуміти як розгляд судом цивільних справ не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Норми ст.ст. 10, 60 ЦПК України передбачають здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька повинно бути обов'язково зазначено про разову часову тривалість перебування у державі прямування дитини, яка не досягла 16-річного віку, разом з одним з батьків. При цьому часовий проміжок перебування дитини може бути встановлений лише один раз, оскільки для кожного випадку виїзду за кордон необхідні нотаріально посвідчені згода другого з батьків або рішення суду про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України.

Нормами ст.141 СК України закріплено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За приписами ч.2 ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Згідно зі ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 157 СК України визначено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Тому вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд за кордон тривалістю до 01.02.2018 року (більше року), без визначення конкретного проміжку часу і до досягнення дитиною 16 років, не відповідають правилам ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та п. 3, пп. 1 п. 4 Правил та суперечать змісту положень СК України.

Більш того позивач просить надати дозвіл виїзд дитини одночасно, на один і той самий період, до 32 країн, що само по собі суперечить вищезазначеним нормам закону, які передбачають надання дозволу на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та суперечать ст. 141 Сімейного кодексу України, яка визначає рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Судом в порядку ст. 10 ЦПК України у судовому засіданні роз'яснювалось позивачу його право уточнити заявлені вимоги, вказавши дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення, чим вона не побажала скористатися, зазначивши, що часу та місця разової поїздки за кордон наразі невідомі, а отримання дозволу у конкретну країну та період буде забирати багато часу через тривалі судові процеси.

За вищенаведених обставин з урахуванням того, що позивач не побажала уточнити період перебування дитини у певній країні і позивачем не заявлялось вимог про встановлення разового часового проміжку, суд приходить до висновку, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини.

Надання позивачу дозволу на вивезення без згоди батька дитини не невизначений період до невизначеної країни за межі України фактично позбавить батька можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, що суперечить вищезазначеному принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року та положенням СК України.

Аналогічні правові позиції містяться також і в ухвалах ВССУ № 569/5827/16-ц від 15.12.2016 року, від 09.11.2016 року № 520/7102/15-ц, від 16.03.2016 року № 6-33303ск15, від 16.11.2016 року №/2008/16-ц, від 23.03.2016 року № 6-38909ск15, від 27.01.2016 року №6-32111ск15, ухвалі ВСУ від 27.01.2010 року №6-22519св09).

Надаючи оцінку усім зібраним по справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Так як у позові відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 57- 61, 88, 212-215,218 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа служба у справах дітей Індустріальної районної адміністрації Дніпропетровської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м.Запоріжжя.

Суддя Ю.В. Апаллонова