АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22Ц/796/2539/16 Головуючий у 1 інстанції -Галась І.А.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

Головуючого - Панченка М.М.

Суддів - Барановської Л.В., Побірченко Т.І.

При секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-і особи Відділ державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м.Києві про позбавлення батьківських прав, та стягнення пені, а також за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Служби у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м.Києві про визначення місця проживання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 і, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила винести рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав на малолітню доньку сторін ОСОБА_1, 2007 року народження, пославшись на те, що відповідач не турбується про виховання та матеріальне утримання дитини, не цікавиться її здоров»ям, незважаючи на те, що вона, позивачка, не перешкоджає відповідачу спілкуватись з дитиною.

Крім того, позивачка зазначила, що відповідач неналежно сплачує аліменти на утримання дитини, які присуджені рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24.06.2009 року, у зв»язку з чим, за ним, станом на 1.04.2015 року, виникла заборгованість по аліментам у сумі 49.292 грн.52 коп. На підставі ст.196 СК України позивачка просить стягнути пеню по аліментам у розмірі 353.699 грн.57 коп./т.1 а.с.2-5, 116-119/.

З зустрічним позовом звернувся ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м.Києві і просив визначити місце проживання дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком, у квартирі АДРЕСА_1 на утриманні та вихованні батька ОСОБА_3 /т.1 а.с.41-42/.

Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково/т.1 а.с.236-244/.

Судовим рішенням позбавлено ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 у розмірі 5.000 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з ним - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року, як постановлене на неповно з"ясованих обставинах з порушенням вимог матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_2 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити /т.1 а.с.247-249/.

ОСОБА_3, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надіслав до суду клопотання про перенесення судового розгляду за станом його здоров»я, однак медичну довідку про хворобу чи про неможливість взяти участь у розгляді справи суду не представив, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд за його відсутності.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення позивача за первісним позовом ОСОБА_2, представника ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м.Києві, представника Служби у справах дітей Деснянської районної державної адміністрації у м.Києві, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_1, скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові, а в решті рішення залишити без змін.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 25.11.2006 року по 2.03.2010 року/т.1 а.с.45-46/.

Від спільного проживання у шлюбі сторони мають доньку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка після розірвання шлюбу батьків перебуває на утриманні та вихованні матері.

Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановлено, що, відповідно до заочного рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24.06.2009 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_1 в розмірі ј частини заробітку батька до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /т.1 а.с.18,73-77/.

На виконання указаного рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24.06.2009 року судом видано 20.01.2011 року виконавчий лист №2-2352/2009 /а.с.18/.

Між тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, батько дитини ОСОБА_3 неналежним чином виконував свої зобов»язання зі сплати аліментів на дитину, оскільки за розрахунками ВДВС Деснянського РУЮ м.Києва, має місце порушення термінів сплати аліментів у період з 3.02.2009 року по квітень 2015 року, у зв»язку з чим у позивачки ОСОБА_2 виникли правові підстави для стягнення пені, за цей період, відповідно до ст.196 СК України.

Так, в силу ст.196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов»язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Розрахунок заборгованості по пені у розмірі 48.236 грн.34 коп. зроблений судом першої інстанції з урахуванням роз»яснень, викладених у правових позиціях Верховного Суду України у справах за №6-4цс15 та №6-2696цс15.

Між тим, згідно інформації наданої ДПІ у Деснянському районі Головного управління ДФС у м.Києві від 24.03.2015 року, слідує, що: за період з 1.01.13 - 30.06.14 - відсутні відомості про доходи ОСОБА_3; в період з 1.07.2014 по 30.09.2014, його дохід склав 235 грн.29 коп.; а за період з 1.10.2014 - 31.12.2014 року - дохід ОСОБА_3 склав 21 грн. /т.1 а.с.54/

Отже, з урахуванням скрутного матеріального становища ОСОБА_3, що пов»язане з втратою ним постійної роботи та перебуванням його на обліку у Деснянському Управлінні праці та соціального захисту населення і, враховуючи, що він є особою, яка здійснює догляд за матір»ю, що є інвалідом першої групи, отримує соціальну допомогу у сумі 182 грн.70 коп., суд першої інстанції, правомірно, в силу ч.2ст.196 СК України зменшив нарахований розмір пені до 5.000 грн.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині стягнення пені за порушення термінів виплати аліментів у розмірі 5.000 грн.

Між тим, в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про позбавлення відповідача батьківських прав на доньку ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав на дитину, суд першої інстанції виходив з того, що батько дитини, починаючи з 2010 року ухиляється від виконання своїх обов»язків з виховання дитини, матеріально дитину не утримує, ухиляється від спілкування з дитиною.

Однак, указаних підстав для позбавлення батьківських прав, колегія суддів вважає недостатнім.

Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, як принциповим положенням визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

А, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов»язків з виховання дитини.

Колегія суддів виходить з того, що позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об»єктивного з»ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов»язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов»язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків, або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов»язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад (п.п.15,16,18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства пр. розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»).

Як слідує із матеріалів справи, заперечуючи проти позбавлення його батьківських прав на дитину, відповідач ОСОБА_3 посилається на те, що він не має можливості займатися вихованням дитини, оскільки мати дитини, після розірвання шлюбу виїхала разом з дитиною на інше помешкання, негативно налаштовує дитину проти батька, а тому не дивно, що донька не хоче бачити свого батька, як визначено висновком комісії з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 8.06.2015 року /т.1 а.с.111-115/.

При цьому, відповідач не ухиляється від матеріального утримання дитини, оскільки в міру своїх матеріальних статків, сплачує аліменти на дитину. Як слідує з матеріалів справи, за період з квітня 2015 року відповідач не має заборгованості по аліментах.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в цій частині, суд першої інстанції не врахував, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Крім того, колегія суддів не вбачає жодної з підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачених ч.1 ст.164 СК України, згідно якої:

1. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців невиявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Підстави для позбавлення батьківських прав, які зазначені в указаній нормі є вичерпними, тому жодні інші обставини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав одного з батьків.

З урахуванням обставин справи колегія суддів вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем обов»язків по вихованню дитини, який протягом двох останніх років не знайшов можливості зустрітись з донькою та безпосередньо поспілкуватись з нею, поцікавитись її життям та здоров»ям тощо.

Крім того, відповідачем за зустрічним позовом не надано суду доказів чинення йому перешкод матір»ю дитини ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною, як не надано доказів позивачкою і того, що батько дитини, відповідач ОСОБА_3, не забрав дитину з пологового будинку та без поважної причини протягом шести місяців не виявляв щодо дитини батьківського піклування.

Між тим, враховуючи, що відповідач не зловживає спиртним, не характеризується негативно, а також беручи до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у позові.

З урахуванням встановлених обставин справи, особи відповідача, колегія суддів вважає за доцільне застосувати до відповідача заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним своїх обов»язків покласти на органи опіки та піклування.

В частині відмови у зустрічному позові ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини з ним, а не ОСОБА_2, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині постановлене правильно, відповідно до встановлених обставин справи та вимог закону.

Так, відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини.

А,згідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як слідує із висновку від 8.06.2015 року Служби у справах дітей Деснянської районної у м.Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, указаною службою відмовлено ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання дитини з ним /т.1 а.с.108-110/.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у задоволенні зустрічного позову у цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано врахував і послався на те, що при вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов»язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають істотне значення. Сама по собі зміна місця проживання дитини, її оточення можуть серйозно вплинути на психіку дитини. І щоб цього не сталося необхідний певний період адаптації, дитина має готуватись до плавного переходу від одних умов життя до інших.

Виходячи з вище зазначених вимог матеріальних норм права і враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 на доньку ОСОБА_1, 2007 року народження, а в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін, як ухвалене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307,308,309 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Скасувати рішення Деснянського районного суду м.Києва від 15 грудня 2015 року в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов»язків покласти на Орган опіки та піклування за місцем його проживання.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В іншій частині апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді