Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/123/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

14.01.2016 колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Чорнобривець О.С., Потапенка В.І.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.10.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Теплокомуненерго» про скасування наказу про звільнення , поновлення на посаді електромонтера та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Комунального підприємства «Теплокомуненерго» про визнання звільнення протиправним скасування наказу в частині звільнення, поновлення на посаді електромонтера та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що у листопаді 2000 року був прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці №8 КП «Теплокомуненерго» .

02.02.2015 року відповідачем видано наказ №13-к «Про зміну умов праці», яким його переведено в категорію працівників за строковим трудовим договором на період опалювального сезону з наступним звільненням по закінченню опалювального сезону 2014-2015 р. Зазначений наказ доведений до його відома повідомленням від 02.02.2015 року.

Позивач зазначив, що 24.02.2015 року звернувся до директора КП Теплокомуненерго» із заявою про свою незгоду на укладення строкового трудового договору і просив скасувати наказ.

Листом №258 від 10.03.2015 року відповідач повідомив його , що зміна організації виробництва і праці належить до числа виняткових повноважень власника підприємства і власник вправі змінювати істотні умови праці без згоди працівника.

Позивач зазначив, що 12.03.2015 року повторно звернувся до директора КП Теплокомуненерго» з заявою, якою повідомив про неможливість переведення його до категорії працівників, за строковим трудовим договором та про наявність у нього переважного права на залишення на роботі у відповідністю до ст.. 42 КЗпП України.

Позивач зазначив, що у відповідь відповідач надав йому лист №330 від 23.03.2015 року.

30.03.2015 року втретє письмово звернувся до відповідача з заявою, якою вкотре наголосив на протиправності його дій.

10.04.2015 року адміністрація КП «Теплокомуненерго» направила йому листа, в якому з посиланням на тяжкий фінансовий стан підприємства в ремонтний період повідомила про неможливість залишення його на роботі та порекомендувала після звільнення звернутися до Олександрійського МРЦЗ.

30.04.2015 року відповідачем видано наказ про звільнення з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України (за закінчення строку трудового договору).

З наказом його ознайомлено 12.05.2015 року.

Позивач зазначив, що згоди на розірвання безстрокового трудового договору та укладення строкового договору з КП «Теплокомуненерго» він не давав. Відповідач не мав права переводити його до зазначеної категорії з подальшим звільненням за п.2 ст. 36 КЗпП України, а повинен був з урахуванням спеціальності і кваліфікації перевести на іншу роботу у межах КП «ТКЕ» на весь час простою або на інше підприємство в тій самій місцевості.

Крім того, позивач зазначив, що у день його звільнення йому не видана трудова книжка. Просив суд визнати протиправним та скасувати наказ КП «Теплокомуненерго» №74 к від 30.04.2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці № 8 КП «Теплокомуненерго» з 30.04.2015 року, поновити ОСОБА_2 на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці № 8 КП «Теплокомуненерго» з 01.05.2015 року та стягнути з КП «Теплокомуненерго» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 13.05.2015 року по день постановлення рішення.

В ході розгляду справи позивач подав до суду уточнення до позову та просив поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.05.2015 року по день постановлення рішення, виходячи із розміру середньоденного заробітку у 200, 33 грн.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.10.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в звязку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що з листопада 2000 року ОСОБА_2 працював в КП «Теплокомуненерго» електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду на дільниці №8, а з 30 квітня 2015 року за наказами №74-к від 30 квітня 2015 року із змінами, внесеними наказом №203-к від 19 жовтня 2015 року був звільнений з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України у звязку з відмовою від змін істотних умов праці.

Суд першої інстанції зазначив, що із наказом про звільнення позивач за п.2 статті 36 КЗпП України був ознайомлений 30 квітня 2015 року та 12 травня 2015 року. З наказом від 19 жовтня 2015 року ознайомлений в судовому засіданні 22 жовтня 2015 року. Трудову книжку позивач отримав в травні 2015 року із записом про звільнення з КП «Теплокомуненерго» за наказом №74-к від 30 квітня 2015 року за ч.2 ст. 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа обвязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору визначені ст.36 КЗпП України, зокрема, п. 6 - припинення трудового договору у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Правовідносини сторін врегулюванні ст. ст. 232-235, 239 КЗпП України, за змістом яких заробітна плата виплачується працівникам підприємства регулярно, але не рідше двох разів на місяць. У випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яких строків. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання та вказати у рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку та на умовах, передбачених цією статтею.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі не виплати звини власника, або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у строки зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки розрахунку, по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Суд першої інстанції зазначив , що відсутні правові підстави для поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 30 квітня 2015 року позивача було ознайомлено із наказом про звільнення та складено акт, про що свідчить підпис позивача. Доводи позивача про те, що були відсутні підстави для його звільнення з роботи спростовуються наявним в матеріалах справи актом від 30 квітня 2015 року, складеним в присутності позивача, інспектора ВК та юрисконсульта, за їх підписами про відмову позивача у звільнені 30 квітня 2015 року з роботи. Суд не вбачає порушення прав позивача в тому, що з наказом про його звільнення його було ознайомлено тільки 12 травня 2015 року, оскільки 12 травня 2015 року - був перший робочий день після вихідних та святкових днів ( позивач також визнає, що з 01 травня по 11 травня 2015 року включно підприємство не працювало).

Суд першої інстанції зазначив, що позивач неодноразово звертався до керівника КП «Теплокомуненерго» з питань його звільнення з роботи (звернення та заяви від 24 лютого 2015 року, 12 березня 2015 року, 30 березня 2015 року, 12 травня 2015 року та 25 травня 2015 року) в яких він вказував, що не погоджується із наказом №13-к від 02 лютого 2015 року та із наказом № 74-к від 30 квітня 2015 року та отримував відповідь на свої звернення.

Суд першої інстанції зазначив, що наказ по КП «Теплокомуненерго» №13-к від 02 лютого 2015 року про зміну умов праці, за яким у звязку зі зміною істотних умов праці зміни режиму роботи (неможливістю зайняти необхідним обсягом робіт всіх працівників в ремонтний період та неможливістю за штатним розкладом переведення на іншу роботу, згідно ч.3 ст. 32 КЗпП України виникла необхідність переведення працівників за строковим трудовим договором на період опалювального сезону з послідуючим звільненням по закінченню опалювального сезону 2014 2015 роки працівників підприємства (згідно переліку до наказу, в тому числі і позивача). Цей наказ не було оскаржено до суду.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідачем в ході розгляду трудового спору за наказом від 19 жовтня 2015 року №203-к було виправлено допущену помилку в пункті щодо підстави звільнення позивача з п.2 на п. 6 ст. 36 КЗпП України та дотримано вимоги чинного законодавства при звільненні позивача у справі, звільнивши його з роботи за п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Доводи Позивача про те, що були відсутні підстави для його звільнення з роботи спростовуються наданими до суду доводами представників відповідача, що підприємство працює враховуючи сезонну роботу: в опалювальний період та в літній період як ремонтний період. На підприємстві діють два штатних розклади на опалювальний період та на ремонтний період. Зміна істотних умов праці на підприємстві є законною, оскільки в судовому засіданні доведено наявність змін в організації виробництва і праці на підприємстві.

Суд першої інстанції зазначив, що належних та допустимих доказів наявності передбачених ст.235 КЗпП України підстав для поновлення його на посаді позивачем суду не надано, оскільки формулювання причини звільнення у трудовій книжці позивача про звільнення з роботи за п.2 ст. 36 КЗпП України не перешкоджало працевлаштуванню позивача.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового спору є поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З матеріалів справи вбачається, що 06.11.2000 року між ОСОБА_2 та КП «Теплокомуненерго» укладено безстроковий трудовий договір відповідно до якого позивач прийнятий на посаду електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду на дільниці №8.(наказ 180-к від 01.11.2000р. а.с. 79)

З наказу №13 к від 02.02.2015 року «Про зміну умов праці» вбачається, що у звязку зі зміною істотних умов праці зміна режиму роботи (неможливістю зайняти необхідним обсягом роботи всіх працівників в ремонтний період, та неможливістю за штатним розкладом переведення на іншу роботу , згідно ч.3 статті 32 КЗпП України виникла необхідність переведення в категорію за строковим трудовим договором на період опалювального сезону (п.2.3 статті 23 КЗпП України) з послідуючим звільненням по закінченню опалювального сезону 2014-2015 р.р. ряд робітників підприємства в тому числі і ОСОБА_2 .

Відповідно до частини 2 статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Абзацом 3 пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 « Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено , що оскільки згідно з ч. 2 ст.23 КЗпП України трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку.

Враховуючи викладене, "характер роботи" в указаному випадку означає, що робота за своїм характером являється такою, яка не виконується постійно (роботи сезонні, а також ті, що виконуються протягом певного строку, тощо). Формулювання "умови виконуваної роботи" означає, що хоча робота може бути визначена як постійна, але в зв'язку з конкретними умовами її виконання трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у листопаді 2000 року прийнятий на роботу електромонтером з ремонту та обслуговуванню електроустаткування 5 розряду на дільниці №8 КП «Теплокомуненерго», при цьому з позивачем не укладався строковий договір , а укладено безстроковий договір . Докази які б спростовували викладене, в матеріалах справи відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі зазначив , що підприємство працює в сезонному режимі. В опалювальний період підприємство працює в повному режимі з повною зайнятістю всіх працівників підприємства. В ремонтний період проводяться тільки планові ремонтні роботи і неможливо зайняти роботою всіх працівників підприємства В звязку з чим на ремонтний період частина працівників, які на протязі сезону виконують роботи по обслуговуванню котельного обладнання та не зайнятих в ремонтних роботах звільняється, а з початком нового опалювального сезону знову приймаються на роботу Звільненим працівникам пропонується стати на облік в центр зайнятості , щоб мати можливість отримувати допомогу по безробіттю та безкоштовно підвищувати свою кваліфікацію. Працівники користуються цією можливістю і восени знову приходять на роботу ( а.с. 18)

З встановлених обставин можливо зробити висновок, що посилання відповідача по справі , на наказ №13-к від 02.02.2015 року у якому зазначено , що у звязку із зміною режиму роботи (неможливістю зайняти необхідним обсягом роботи всіх працівників в ремонтний період, та неможливістю за штатним розкладом переведення на іншу роботу , згідно ч.3 статті 32 КЗпП України виникла необхідність переведення в категорію за строковим трудовим договором на період опалювального сезону (п.2.3 статті 23 КЗпП України) з послідуючим звільненням по закінченню опалювального сезону 2014-2015 р.р. є необґрунтованими оскільки дії відповідача не відповідають нормам діючого законодавства, зокрема часині 3 статті 32КЗпП України.

Відповідно до частини 3 статті 32 КЗпП України у звязку із з мінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці систем та розмірів оплати праці, пільг , режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменувань посад та інших-працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах , то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач наказом №13-к від 02.02.2015 року не змінює істотні умови праці позивача по справі виходячи із приписів частини 3 статті 32 КЗпП України , а змінює строк трудового договору відповідно до якого позивач був прийнятий на роботу у 2000 році, що не відповідає нормам діючого законодавства які регулюють спірні правовідносини.

Змінювати строк трудового договору за ініціативою роботодавця без згоди робітника, діючим законодавством не передбачено.

Встановлені обставини свідчать , що відповідач по справі в порушення діючого законодавства наказом №13 від 02.02.2015 року змінив строки трудового договору між позивачем та відповідачем , при цьому мотивуючи свої дії неможливістю зайняти необхідним обсягом роботи всіх працівників в ремонтний період, та неможливістю за штатним розкладом переведення на іншу роботу.

Відповідно до КЗпП України, у випадках неможливості зайняти необхідним обсягом роботи всіх працівників, роботодавець може вирішувати зазначені обставини виходячи із приписів частини 1 п.1 статті 40 КЗпП України.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що відповідач по справі в порушення діючого законодавства звільнив позивача по справі у звязку з закінченням строкового трудового договору (ч.2 стаття 36 КЗпП України )

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи відповідач наказом №203-к від 19.10.2015 року змінив п.1 наказу №74 к від 30.04.2015 року і виклав його в наступній редакції: звільнити ОСОБА_2 - електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці №8 табельний №849, з 30 квітня 2015 року, згідно п.6 статті 36 КЗпП України у звязку з відмовою працівника від змін істотних умов праці.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені дії відповідача не відповідають нормам діючого законодавства. Зокрема предметом судового розгляду є поновлення на роботі у звязку із звільненням позивача за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у звязку з закінченням строкового трудового договору. Предмет позову не змінювався, як і не змінювались позовні вимоги.

Суд першої інстанції в порушення статті 11 ЦПК України розглядав обставини справи які не були предметом позовних вимог , зокрема правомірність звільнення позивача відповідно до ч.6 ст. 36 КЗпП України.

Крім того в матеріалах справи відсутні будь які докази на підтвердження того , що позивач по справі міг бути звільнений відповідно до ч.6 ст. 36 КЗпП України, виходячи із встановлених обставин справи, зокрема наказу №13-к від 02.02.2015 року, оскільки в зазначеному наказі

зазначається про переведення працівників на умови строкового трудового договору з подальшим звільненням.

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи порушені норми процесуального права оскільки не встановлені дійсні обставини по справі, не надано належну оцінку доказам наданих сторонами по справі і як наслідок ухвалено рішення, яке не ґрунтується на нормах матеріального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку, що позов підлягає задоволенню частково.

Наказ №74 к від 30.04.2015 року Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради про звільнення електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці №8 ОСОБА_2 з 30.04.2015 року згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України підлягає скасуванню.

ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради з дня звільнення - 30.04.2015 року.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП України при винесені рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється КМ України. У відповідності до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати (затверджений постановою КМУ від 08.02.1995 року №100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата.

Колегія суддів встановила , що вимушений прогул становить 175 робочих днів.

Відповідно до довідки №31 від 13.01.2016 року видану КМ «Теплокомуненерго» середньоденна заробітна плата позивача за березень, квітень 2015 року складає 198 грн. 64 коп.

Колегія суддів погодилась з даним розрахунком оскільки порядок розрахунку відповідає вимогам діючого законодавства.

Стягненню з Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради на користь ОСОБА_2 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34762 ( тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят дві ) грн. (175 дн. х 198,64 грн).

Стягненню з Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.10.2015 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Теплокомуненерго» про скасування наказу про звільнення , поновлення на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Скасувати наказ №74 к від 30.04.2015 року Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради про звільнення електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду дільниці №8 ОСОБА_2 з 30.04.2015 року згідно пункту 2 статті 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради з дня звільнення - 30.04.2015 року.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 34762 ( тридцять чотири тисячі сімсот шістдесят дві )грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради на користь держави судовий збір в розмірі

551 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: