ЄУН №337/6707/15-ц
Провадження №2/337/238/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2016 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді - Сидорової М.В.

при секретарі - Стафорової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Строитель-19» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

23.12.2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що він перебував з відповідачем в трудових відносинах. Відповідно до наказу голови Житлово-будівельного кооперативу «Строитель-19» (далі ЖБК «Строитель-19) №1 від 05.10.2007 року був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником з неповним робочим днем з заробітною платою 400 грн. Наказом голови ЖБК «Строитель-19» №3 від 30.12.2013р. був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули.

Вважає звільнення незаконним і обґрунтовує тим, що з грудня 2013 року голова ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_2 почав пропонувати йому звільнитись через те, що він виказав останньому претензії з приводу зменшення його заробітку, оскільки голова ЖБК почав запрошувати до виконання робіт, які входили до його обовязків, інших осіб. До цього ніяких скарг або претензій ні від голови ЖБК, ні від мешканців не було. В звязку з цим голова ЖБК видав наказ про його звільнення за прогули за надуманими підставами. Крім того, було порушено процедуру звільнення, оскільки ніяких пояснень він не писав, на засідання правління кооперативу з розгляду питання про його прогули не запрошувався.

З приводу незаконного звільнення він в січні 2014 року звертався із скаргою до прокуратури Хортицького району м.Запоріжжя, яка була передана до Державної територіальної інспекції з питань праці у Запорізькій області, яка після перевірки, на підставі фіктивних документів, без виїзду для ознайомлення з документами до ЖБК та виклику його для надання особистих пояснень, з порушенням строків розгляду, була залишена без задоволення, порушень в процедурі його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України виявлено не було.

В додатковій позовній заяві зазначає, що на початку грудня 2013 року до нього звернулась його сестра, яка мешкає в Херсонській області, повідомила, що захворіла та просила його приїхати. В звязку з цим він звернувся до голови ЖБК ОСОБА_2 з письмовою заявою про надання йому відпустки, на що голова ЖБК погодився. Коли повернувся з відпустки, дізнався про те, що нібито скоїв прогули.

Через незаконне звільнення та запису в трудовій книжці про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, він не може працевлаштуватися на іншу роботу. При цьому, через порушення його прав зазнав хвилювань протягом тривалого строку, йому прийшлось докладати зусиль для відновлення справедливості через суд, в звязку з чим, він зазнав моральних страждань, моральну шкоду оцінює в 15000,00грн.

На підставі викладеного, після уточнення позовних вимог, просить поновити йому строк на подачу позову до суду про поновлення на роботі, скасувати наказ про його звільнення, поновивши його на попередньому місці роботі, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу, а саме за 21 місяць в сумі 8673 грн. з розрахунку середньомісячного заробітку 413 грн., стягнути моральну шкоду в сумі 15000грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що він на початку грудня 2013 року, в усі робочі дні, був на роботі, прогулів не скоював. В другій половині грудня 2013 року він був у відпустці, їздив до Херсонської області, точно дат не памятає, можливо в період з 10 грудня по 25 грудня 2013 року. Вважає, що голова правління ЖБК ОСОБА_3 упереджено до нього ставиться, шукав привід для його звільнення. Складені акти про те, що його нібито не було на роботі, вважає фіктивними, оскільки вони не відповідають дійсності. Керівництво ЖБК до нього з проханням надати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі не зверталось. З копією наказу про звільнення його не знайомили. Копію наказу про звільнення та трудову книжку він отримав на початку січня 2014 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки він ніяких дисциплінарних правопорушень не вчиняв. Строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі ним пропущено з поважних причин, оскільки спочатку він звернувся до прокурора Хортицького району м.Запоріжжя зі скаргою, потім проводилась перевірка ЖБК державною інспекцією з питань праці, а в 2014 році він хворів близька двох тижнів, перебував в лікарні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу просить стягнути з відповідача за період з часу звільнення до 01.01.2016р. Через незаконне звільнення він зазнав моральних страждань, хворів, нервував, тому просить стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 15000,00 грн.

В судовому засіданні представник відповідача - ОСОБА_4 проти задоволення позовних вимог заперечив та пояснив, що позивач дійсно перебував в трудових відносинах з ЖБК «Строитель-19», працював на посаді сантехніка. Наказом №3 голови правління ЖБК від 30.12.2013р. позивача було звільнено з посади сантехніка з 31.12.2013р. на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, оскільки в період часу з 03.12.2013р. по 13.12.2013р. був відсутній на роботі без поважних причин. За фактом відсутності ОСОБА_1 на робочому місті за вказаний період були складені відповідні акти. Від надання пояснень з приводу відсутності на робочому місці ОСОБА_1 відмовився, що зафіксовано відповідним актом. 30.12.2013р. на засіданні правління ЖБК були прийнято одноголосне рішення про звільнення ОСОБА_1 з посади сантехніка ЖБК, що було оформлено протоколом №143. На підставі вказаного протоколу, головою ЖБК «Строитель-19» 30.12.2013р. і було видано наказ №3 про звільнення ОСОБА_1 з 31.12.2013р. за прогули без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Про своє звільнення ОСОБА_1 дізнався 31.12.2013р., однак від підпису про ознайомлення з наказом відмовився, про що свідчить акт від 31.12.2013р. Таким чином, звільнення ОСОБА_1 з посади сантехніка ЖБК «Строитель-19» відбулось з дотриманням встановленої процедури, рішення про його звільнення прийнято уповноваженою на те особою. Посилання позивача про порушення законодавства про працю в частині виплати йому заробітної плати у розмірі меншому ніж передбачено законодавством, вважає безпідставними.

Також зазначив, що підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі немає, та вказав на безпідставність вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, просить відмовити позивачу ОСОБА_1 в задоволенні його всіх позовних вимог, вирішити питання про судові витрати.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, свідків, повно та всебічно зясувавши всі обставини справи, суд знаходить позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню через наступне:

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст. 10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 6 Закону України «Про кооперацію», за напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Частинами 1 та 3 ст. 34 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що трудові відносини в кооперативних організаціях регулюються цим Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій та правилами їх внутрішнього розпорядку.

Кооперативна організація самостійно визначає форми і систему оплати праці своїх членів і найманих працівників з урахуванням вимог, встановлених законодавством.

Згідно п. 1.6 Статуту ЖБК «Строитель-19», ЖБК є юридичною особою з дня реєстрації Статуту виконкомом Запорізької міської ради.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серії АОО №201481 та ОСОБА_2 з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ЖБК «Строитель-19» зареєстровано 16.11.1972 року. Юридична адреса ЖБК: м.Запоріжжя, вул. Запорізького козацтва, 19-А.

Згідно п. 3.1, 3.3 Статуту ЖБК «Строитель-19», органами управління ЖБК є загальні збори членів і правління кооперативу. Голова правління здійснює повсякденне керівництво діяльністю кооперативу. Повноваження правління визначені примірним Статутом ЖБК.

Відповідно до пп.18 п.64 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30.04.1985р. №185, правління житлово-будівельного кооперативу приймає на роботу та звільняє робітників і службовців, які обслуговують жилий будинок (будинки) та придомову територію.

Судом встановлено, що розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №180р від 29.04.2013 року, на підставі витягу з протоколу від 11.04.2013р. №138 загальних зборів членів ЖБК «Строитель-19», витягу з протоколу від 11.04.2013р. №139 засідання правління та ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19», був погоджений склад правління та ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19», де головою правління є ОСОБА_3

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_5 з 06.10.2007р. був прийнятий на посаду сантехніка ЖБК «Строитель-19».

Згідно штатного розпису, затвердженого головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3, з 01.10.2012р. сантехник ЖБК має ставку 0,25 за окладом 1652грн. і його заробітна плата складає 413 грн.

Згідно наказу голови правління ЖБК «Строитель-19» №3 від 30.12.2013р. ОСОБА_1 було звільнено з 31.12.2013р. з займаної посади сантехника за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Вирішуючи питання про законність наказу №3 від 30.12.2013р. про звільнення ОСОБА_1 суд виходить з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

Відповідно до ст.148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

В п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою законом прогулом визнається відсутність працівника на робочому місці як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати після закінчення вищого чи середнього спеціалізованого учбового закладу) (п.24 Постанови).

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 232 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому, суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Суд встановив, що 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. були для позивача робочими днями, в ці дні він не знаходився у відпустці, не був відсутній у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

При цьому, згідно табелю виходу на роботу за грудень 2013р. працівників ЖБК «Строитель-19», в зазначені дні: 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. позивач був відсутній на роботі.

Факт відсутності позивача ОСОБА_1 на роботі та невиконання ним обовязків в зазначені дні також засвідчено ОСОБА_4 про відсутність співробітника на робочому місті, складених головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7 від 03.12.2013р., 04.12.2013р., 09.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р., згідно яких сантехник ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_1 в зазначені дні не вийшов на роботу, не попередив про свою неявку голову правління. Причина відсутності на роботі ОСОБА_1 не встановлена.

Аналогічні акти складені 05.12.2013р., 06.12.2013р. головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3, членом правління ЖБК ОСОБА_8, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7 та 10.12.2013р., 11.12.2013р. головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3, членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_9

Згідно акту від 16.12.2013р., складеного головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7, позивач ОСОБА_1 відмовився надати письмові пояснення з приводу прогулів 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р.

30.12.2013р. відбулось засідання членів правління ЖБК «Строитель-19», оформлене протоколом №143 від 30.12.2013р., на якому одноголосно вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади сантехника ЖБК «Строитель-19».

Згідно акту від 31.12.2013р., складеного головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7, 31.12.2013р. о 14.10 год. в прийомній ЖБК «Строитель-19» сантехник ОСОБА_1 був ознайомлений з наказом про його звільнення з посади сантехника №3 від 31.12.2013р., але від підпису відмовився.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона є членом правління ЖБК «Строитель-19» з 2008 року. ОСОБА_1 мешкає в будинку ЖБК «Строитель-19», працював сантехником ЖБК, був звільнений 31.12.2013р. за прогули. Підставою для звільнення було те, що на початку грудня 2013 року до голови правління ЖБК та до неї почали звертатись мешканці будинку зі скаргами на відсутність сантехника на робочому місті. Вона особисто шукала ОСОБА_1 протягом робочих днів 03.12.2013р., 04.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р., іноді самостійно виконуючи його обовязки, але його на робочому місці в ці дні не було. Декілька разів вона приходила до нього додому, але там також його не знайшла, двері ніхто не відкривав. В звязку з цим були складені відповідні акти про відсутність його на робочому місці, які вона підписувала. 16.12.2013р. ОСОБА_1 зявився на роботі, його запросили до приймальної ЖБК, де запропонували надати письмові пояснення, але він відмовився. 30.12.2013р. відбулось засідання правління ЖБК, де було вирішено звільнити ОСОБА_1 за прогули. 31.12.2013р. головою правління ЖБК було видано наказ про звільнення ОСОБА_1, його знов було запрошено до приймальної ЖБК, повідомлено про звільнення та вказано на необхідність підписати наказ, але останній відмовився його підписувати, висловлювався на адресу членів правління нецензурною лайкою. Характеризує позивача з негативної сторони, як халатного працівника, який в опалювальний період на тривалий час кинув багатоквартирний будинок напризволяще.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що вона є членом ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19». 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р. 09.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. нею були підписані акти про відсутність сантехника ОСОБА_1 на робочому місці протягом усього робочого дня, оскільки останній на робочому місті в ці дні не зявлявся. Вона спільно з головою правління ЖБК шукали його в ці дні по всьому будинку ЖБК «Строитель-19». Для того, щоб виявити, чи приходить ОСОБА_1 на роботу, опечатувалися двері підвалу та горища, оскільки це основне місце його роботи. Таке опломбування жодного разу не порушувалось. 16.12.2013р. ОСОБА_1 зявився на роботі, йому було запропоновано надати письмові пояснення з приводу відсутності протягом тривалого строку на роботі, але останній відмовився, що було зафіксовано у відповідному акті. 31.12.2013р. ОСОБА_1 було запрошено для ознайомлення з наказом голови правління ЖБК «Строитель-19» про його звільнення з посади сантехника ЖБК, але ОСОБА_1 відмовився поставити підпис у наказі, що також було відображено у відповідному акті. При цьому, під час своєї відмови від ознайомлення та підпису наказу, ОСОБА_1 висловлювався на адресу членів правління нецензурно. Характеризує позивача як поганого працівника, на якого було багато скарг від мешканців будинку через неналежне виконання ним своїх обовязків.

Судом також встановлено, що 11.01.2014р. ОСОБА_1 звернувся до прокурора Хортицького району м.Запоріжжя зі скаргою на дії голови правління ЖБК «Строитель-19» щодо порушення умов оплати праці та його незаконне звільнення з посади за прогули, додавши до скарги копію наказу про звільнення, копію довідки про розмір заробітної плати та витяг з трудової книжки.

24.04.2014р. за вих. №40р-2014 прокурор Хортицького району м.Запоріжжя надіслав вказану скаргу для розгляду до Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області.

Відповідно до акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №08-06-0048/0757, проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці в Запорізькій області 03.06.2014р. відносно ЖБК «Строитель-19», виявлено порушення ст.116 КЗпП України, а саме при звільненні ОСОБА_1 31.12.2013р. виплата всіх сум, що належать йому, не проведена в день звільнення, розрахунок отримав 03.01.2014р. Інший порушень не виявлено.

04.06.2014р. за вих. №06-М-0462-2 начальником Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області повідомлено ОСОБА_1 про те, що в ході перевірки його звернення було встановлено, що процедура звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України відносно нього додержана. Також встановлено, що при звільнення 31.12.2013р. йому не були виплачені розрахункові кошти, розрахунок проведено 03.01.2014р.

Згідно наданої позивачем виписки з історії хвороби №3927, ОСОБА_1 з 14.08.2014р. по 22.08.2014р. перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КУ ЦКБ№4 м.Запоріжжя з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 11 ст. Ступень 3. ГЛЖ, Ризик 3, Нескладний церебральний криз. Хронічний персистирующий гепатит, мінімальний ступень активності.

Оцінивши вищевикладені обставини справи, суд приходить до висновку, що факт відсутності позивача на робочому місці безпосередньо в ЖБК «Строитель-19» 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. без поважних причин знайшов своє підтвердження.

Ця обставина підтверджується наданими суду табелем виходу на роботу працівниками ЖБК за грудень 2013 року, актами про відсутність на робочому місці, поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10, які суд вважає належними та допустимими доказами та приймає за основу при ухваленні рішення.

Доказів, які б спростовували ці обставини, позивачем суду не надано.

При ухваленні рішення, суд не приймає доводи позивача, що голова правління ЖБК ОСОБА_2 в грудні 2013 року почав упереджено ставився до нього через те, що він висловлював на його адресу незгоду з оплатою його праці, що і стало наслідком складання фіктивних актів та подальшого його звільнення, оскільки вони безпідставні, надумані та є необґрунтованими.

Доводи позивача про те, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10 оговорюють його,суд визнає такими, що не відповідають дійсності. Не довіряти цим доказам у суду немає підстав, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи.

На підтвердження доводів позивача, що він в грудні 2013 року перебував у відпустці, останній не надав жодного належного та допустимого доказу. Такі обставини не були встановлені і в ході судового розгляду та спростовуються сукупністю інших безпосередньо досліджених судом доказів.

Твердження позивача щодо недотримання відповідачем процедури звільнення, а саме, що звільнення відбулось без відібрання письмових пояснень та його запрошення на засідання членів правління ЖБК, суд не приймає до уваги при постановленні рішення через таке.

При розгляді справи судом достовірно встановлено, що 16.12.2013р. ОСОБА_1 відмовився від надання письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці, що підтверджується відповідним актом від 16.12.2013р., поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

В судовому засіданні достовірно встановлено та не оспорювалось сторонами , що в ЖБК не створена профспілкова організація, а обовязкове запрошення працівника ЖБК на засідання членів правління ЖБК, не передбачено Статутом та діючим законодавством.

Таким чином, судом встановлено, що приводом до звільнення ОСОБА_1 стала відсутність його на робочому місці протягом робочих днів з 03.12.2013р. по 13.12.2013р. без поважних причин, що свідчить про обґрунтованість розірвання трудового договору за п.4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, відповідачем додержані усі норми трудового законодавства щодо правил та порядку застосування дисциплінарних стягнень, звільнення проведено в передбачений законодавством строк, при звільненні було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, тривалість дисциплінарного порушення, дотримана процедура звільнення.

На підставі викладеного, по суті заявлених позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість та безпідставність, звільнення є законним.

При розгляді справи судом також достовірно встановлено, що від ознайомлення з наказом про звільнення та його підпису позивач відмовився, що підтверджується відповідним актом від 31.12.2013р. Також факт відмови ОСОБА_1 від підпису наказу підтверджується поясненнями безпосередньо допитаних судом свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10 Як вже зазначалось, не довіряти цим доказам у суду немає підстав.

Таким чином, суд вважає, що про звільнення з посади сантехника ЖБК «Строитель-19» позивач ОСОБА_1 дізнався 31.12.2013р.

Доводи позивача ОСОБА_1 про те, що копія наказу про звільнення та трудова книжка йому протягом тривалого часу не видавались, що вплинуло на строки своєчасного звернення за захистом своїх прав до суду, спростовується його особистою скаргою до прокурора Хортицького району м.Запоріжжя від 11.01.2014р., до якої він додає копію наказу про звільнення, довідку про розмір заробітної плати та витяг з трудової книжки.

Той факт, що копію наказу про звільнення та трудову книжку він отримав на початку січня 2014 року, визнавалось позивачем і в судовому засіданні.

З даними позовними вимогами позивач звернувся до суду 23.12.2015р., тобто з порушенням встановленого законом місячного строку звернення.

Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, які неодноразово роз'яснювались судом, позивачем, з наданням доказів у відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України, не доведено та не обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі. Покликання на хворобу позивача з 14.08.2014р. по 22.08.2014р. жодним чином не підтверджує факт неможливості звернення до суду протягом майже двох років, а звернення позивача до інших органів з приводу вирішення спору про незаконне звільнення, не перериває встановлений законом місячний строк звернення до суду для захисту порушених або оспорюваних законних прав та інтересів звільненого працівника.

В той же час, суд враховує, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином в задоволені позову ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки судом визнано звільнення позивача законним, а вимога про поновлення на роботі не задоволена, позовні вимоги про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними, і в їх задоволенні слід відмовити.

У відповідності до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в яких позивачу відмовлено, то в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Керуючись ст.ст.40, 43, 148, 149, 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про кооперацію» Постановою Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Строитель-19» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення через Хортицький районний суд м.Запоріжжя.

Суддя: М.В.Сидорова

22.02.2016