Справа № 333/3654/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 грудня 2016 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Наумової І.Й.,

при секретарі Кунець В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_7 (відповідач-1), ОСОБА_8 (відповідач-2), треті особи: орган опіки та піклування Запорізької міської ради по Комунарського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В позові зазначає, що з 1998 р. перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 30.01.2002 р. вона з ОСОБА_10 за спільні кошти придбали 12/25 часток будинковолодіння АДРЕСА_1. За проханням ОСОБА_10 будинок було оформлено на його матір - ОСОБА_7, мешканку АДРЕСА_2, шляхом укладення договору дарування на її ім'я від імені колишніх власників будинку. В вересні 2002 р. між нею та ОСОБА_10 було укладено шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 949.

19.12.2002 р., з дозволу ОСОБА_7, як власника будинку, вона зареєструвала своє місце проживання в будинку АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 в шлюбі з ОСОБА_10 народився син - ОСОБА_6, який також був зареєстрований у вказаному будинку.

В цьому ж році, ними була знесена стара будівля вказаного домоволодіння та збудовано новий будинок, в який вони заселилися у 2007 р.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2011 р. шлюб між нею та ОСОБА_10 було розірвано. Після розірвання шлюбу вона з сином ОСОБА_6 продовжувала мешкати в будинку та мешкають в ньому до теперішнього часу та зареєстровані в ньому.

В травні 2016 р. їй стало відомо, що ОСОБА_7 здійснила продаж будинку, уклавши 01.04.2016 р. договір купівлі-продажу будинку із ОСОБА_8 Вважає, що ОСОБА_7, знаючи про те,що в будинку зареєстрований малолітній онук ОСОБА_6, який набув право користування зазначеним будинком, надала неправдиві відомості або ввела в оману покупця будинку і нотаріуса. Ні у неї, ні у сина ОСОБА_6 не має іншого житла, право користування яким би мав її малолітній син. Укладання договору купівлі-продажу будинку його бабусею - ОСОБА_7, без попередньої згоди органів опіки та піклування порушує права її малолітнього сина. Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного будинку.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача-1 позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення на позов а.с.34-37), в судовому засіданні пояснив, що позивач разом з сином у квітні 2013 р. виїхала зі спірного будинку і проживала в іншому місті. Позивач не була та не є членом сім'ї власника житлового будинку, спільне господарство з ним не вела. Позивач з власної ініціативі весь час з 2013 р. не проживала в будинку, а тому більш не має права там проживати. Не є членом сім'ї власника і онук - ОСОБА_6, в інтересах якого діє позивач, так як не мешкав разом з відповідачем-1. Наявність у ОСОБА_6 реєстрації в спірному будинку не є доказом наявності права користування житловим будинком. На час укладення спірного договору купівлі-продажу будинку ані позивач, ані малолітня особа, в інтересах якої вона діє, більше трьох років не проживали у будинку, що належав відповідачу-1. Посилаючись на вимоги законодавства, в задоволені позовних вимог просить відмовити.

Представник відповідача-2 позовні вимоги не визнав, в судовому засіданні пояснив, що відповідач-2, покупець за договором купівлі-продажу, уклала оспорювану позивачем угоду в повній відповідності вимогам законодавства. При укладені даної угоди, відповідачем-1, продавцем за договором купівлі-продажу, надавалася нотаріусу будинкова книга, в якій місце реєстрації малолітнього ОСОБА_6 не зазначено. Вважає, що підстав для визнання договору купівлі-продажу спірного будинку не існує. Просить в задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи - органа опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району надав заяву (а.с.21). Відповідно до наданої заяви, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, та зазначає, що відповідно до вимог діючого законодавства, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Вважає, що укладений та посвідчений нотаріально договір купівлі-продажу від 01.04.2016 р. без попередньої згоди органу опіки та піклування суттєво порушує права малолітнього на збереження житлових прав, у тому числі на право проживання. В судовому засіданні підтримала також пояснила, що відповідачі не зверталися за згодою для здійснення правочу.

Третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. у судове засідання не з'явився, надав суду належним чином завірені копії документів, які надавались відповідачем-1 для укладення договору 01.04.2016 р. купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого ним 01.04.2016 р (а.с.57-69).

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, судом встановлено, що позивач перебувала в шлюбі з ОСОБА_10, який є сином відповідача-1, з 06.06.2002 р. (а.с.8). 19.12.2002 р. вона була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Власником цього житлового будинку є відповідач-1. ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивача та її чоловіка ОСОБА_10 у шлюбі, народився син -ОСОБА_6 (а.с.9)., який також був зареєстрований за вказаною адресою (а.с.14,15). Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.04.2011 р. шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.10).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент народження ОСОБА_6, оба його батьки- ОСОБА_10 та ОСОБА_5 (а.с.9) проживали та були зареєстровані за адресою спірного будинку (а.с.8,14,15,16,67-68), а отже і місце проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2016 р. по справі 331/4588/15-ц, яке змінено лише в частині правового обгрунтування рішенням апеляційного суду Запорізької області від 31.03.2016 р., були задоволені позовні вимоги позивача до ОСОБА_10, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Комунарського району ЗМР про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення її та її неповнолітнього сина до будинку АДРЕСА_1. Цим рішенням було встановлено той факт, що позивач та її чоловік ОСОБА_10 вселилися у спірний будинок та зареєстрували своє постійне місце проживання в ньому зі згоди власника будинку ОСОБА_7 як члени сім'ї - син та невістка в 2002 р. Після народження сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 він також був зареєстрований у вказаному будинку. Рішеннями судів встановлено, що ОСОБА_5 свого часу вселилась до будинку, як член сім'ї власника житла та зі згоди власника ОСОБА_7, з якою не було узгоджено умов вселення, порядку користування житлом, строків проживання, то позивач на законних підставах набула права користування цим будинком (сервітут), яке збереглось за нею у зв'язку з поважністю причин її відсутності у цьому житлі. Отже, рішеннями судів встановлено, що позивач та її малолітній син на законних підставах набули права користування спірним будинком (а.с.86-91). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 11.07.2016 р. рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2016 р. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 31.03.2016р. залишені без змін (а.с.102-103).

Відповідно п.3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.

01.04.2016 р. відповідач-1 уклала договір купівлі-продажу спірного будинку, покупцем за цим договором є відповідач-2 по справі. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М., та зареєстровано в реєстрі за № 607 (а.с.11-13).

Відповідно до умов даного договору п. 12 зазначено, що продавець, відповідач-1 по справі засвідчує, що прав користування житловим будинком у третіх осіб не має. В п.14 цього договору також зазначено продавцем, що вчинення цього договору не суперечить правам та інтересам малолітніх дітей, що малолітні діти не мають права користування відчужуваним житловим будинком (а.с.12).

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу спірного будинку укладено 01.04.2016 р., при тому, що відповідач-1, продавець за договором, 31.03.2016 р. приймала участь у судовому засіданні апеляційного суду Запорізької області, на якому було прийнято рішення та оголошено його резолютивну частину, відповідно до якої рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2016 р. в частині визнання права користування спірним житловим будинком малолітнім ОСОБА_6 та вселення його до будинку залишено без змін, а також, що рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення (а.с.92-93).

Отже, відповідач-1, знаючи достеменно, що право користування спірним житловим будинком мають позивач та її малолітній син, вводить в оману покупця за договором та нотаріуса, а тому дії відповідача-1 не можуть вважатися добросовісними.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 р. у справі № 6-396цс15, яка відповідно до вимоги статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Мінюстом України від 22.02.2012р. № 296/5, з метою перевірки відсутності прав малолітньої дитини на користування відчужуваним житловим будинком, нотаріус повинен вимагати подачі довідки про склад сім'ї уповноваженого органу з питань місця проживання. У разі виявлення, що право власності або користування відчужуваним житловим будинком мають малолітні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладені спірного договору, відповідачем було надана нотаріусу будинкова книга, копія якої знаходиться в матеріалах справи ( а.с.63-68). Довідку про склад сім'ї, про осіб зареєстрованих за адресою відчужуваного будинку в документах, які надавались нотаріусу відчужувачем при укладені договору купівлі-продажу спірного будинку 01.04.2016 р., відповідачем-1 по справі, надано не було.

За таких обставин, продаж нерухомості відбулася всупереч вимогам статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» без передньої згоди органу опіки та піклування, спірний договір не відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а тому на підставі статті 215 ЦК України він підлягає визнанню недійсним як такий, що порушує майнові права малолітньої дитини .

Згідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст.203 ЦК України : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України в п.8 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. надав роз'яснення, що підставою недійсності правочину є ненодержання стороною вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Отже, підставою для визнання недійсним правочину за приписами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є суперечність змісту правочину нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до пояснень свідків ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_15, позивач мешкала в спірному будинку з 2002 р., а її малолітній син з дня народження - з березня 2003 р. З 2013 р.виїхали з будинку з невідомих для свідків причин.

Судовими рішеннями Комунарського районного суду від 12.02.2016 р. та апеляційного суду Запорізької області від 31.03.2016 р. встановлено, що позивач з дитиною через складні стосунки з колишнім чоловіком, що негативно впливало на психологічний стан дитини, вимушені були тимчасово виїхати зі спірного будинку, та, визнавши такі причини відсутності у будинку поважними, визнали, що за позивачем зберігається право користування будинком і тому вселили її та сина до цього будинку (а.с.90).

Згідно пояснень, вищезазначених свідків, та свідка ОСОБА_16, позивач з сином вселилися в спірний будинок в травні 2016 р. На думку суду, саме після набрання чинності рішень суду по справі 331/4588/15-ц, позивач мала змогу та законні підстави для вселення до спірного будинку.

Відповідно до матеріалів справи, наданих доказів, пояснень свідків, позивач та її малолітній син проживали та були зареєстровані в спірному будинку та не втратили право користування цим житловим будинком. Відчуження спірного будинку відбулося з недодержанням стороною правочину, відповідач-1, вимог частини шостої статті 203 ЦК України, а саме вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» .

У разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 р. № 6-392цс15).

Відповідно до матеріалів справи (а.с.45) до органу опіки та піклування Комунарської районної адміністрації Запорізької міської ради звернень щодо надання попереднього дозволу на відчуження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, не надходило.

Посилання представника відповідача-1 на те, що неповнолітня особа - ОСОБА_6, в інтересах якого подано позов, з вересня 2016 р. не проживає в спірному будинку, в зв'язку з тим, що переїхав до м. Київ в зв'язку з навчанням, а тому його інтереси при відчужені спірного будинку не порушені, судом вважаються необґрунтованими.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.71 ЖК України житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання у зв'язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), - протягом усього часу навчання.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що оспорюванний договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 01.04.2016 р. реєстраційний № 607, було укладено без попередньої згоди органу опіки та піклування, чим порушено права та законні інтереси малолітньої дитини на користування житлом.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, позивач має право на відшкодування судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи з'ясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.202,203,215,405 ЦК України, Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», ст.71 ЖК України, ст.ст. 6,8,61,88,208,209,212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарського району, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г.М. про визнання договору купівлі-продажу недійсним - задовольнити в повному обсязі.

Договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. 01.04.2016 р. реєстраційний № 607, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - визнати недійсним.

Стягнути з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 судовий збір по 275,60 грн. з кожної.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя І.Й.Наумова