Справа № 742/1612/16-ц Провадження № 22-ц/795/1442/2016 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції - Рябота В. І. Доповідач - Шарапова О. Л.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі:ОСОБА_4Л,
за участю:ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу управління освіти Прилуцької міської ради на рішення Прилуцького міськрайонного суду від 13 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 Прилуцької міської ради, управління освіти Прилуцької міської ради про скасування наказів про припинення трудового договору, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

27 травня 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, в якому просив поновити строк для звернення до суду з позовом; скасувати наказ управління освіти Прилуцької міської ради № 65-К від 10 квітня 2015 року та наказ Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 від 10 квітня 2015 року № 7 про його звільнення 10 квітня 2015 року у звязку з призивом на військову службу згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; поновити його на посаді вчителя інформатики та трудового навчання Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 з 10 квітня 2015 року; стягнути з Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 та управління освіти Прилуцької міської ради в солідарному порядку на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 10 квітня 2016 року в розмірі 28 065 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він з 02 вересня 2013 року працював вчителя інформатики та трудового навчання Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10. Згідно наказу управління освіти Прилуцької міської ради № 65-К від 10 квітня 2015 року та наказу Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 від 10 квітня 2015 року № 7 його було звільнено з посади у звязку з призивом на військову службу згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. В період з 14 квітня 2015 року по 12 квітня 2016 року він перебував на строковій військовій службі. Його звільнення з займаної посади суперечить приписам законодавства, оскільки його мали увільнити від роботи на час проходження строкової служби і за ним мав зберігатися середній заробіток. Він звертався до управління освіти Прилуцької міської ради з приводу усунення цих порушень, але йому було відмовлено. Строк звернення суду пропущений у зв»язку з тим, що він більше року перебував на строковій службі, а потім, як особа, що є юридично необізнаною, мав звертатися за правовою допомогою.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 13 червня 2016 року позовні вимоги задоволені: позивачу поновлено строк для звернення до суду; скасовано наказ управління освіти Прилуцької міської ради № 65-К від 10 квітня 2015 року та наказ Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 від 10 квітня 2015 року № 7 про звільнення позивача у звязку з призивом на військову службу згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України; поновлено позивача на посаді вчителя інформатики та трудового навчання Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 з 10 квітня 2015 року; стягнуто з Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 та управління освіти Прилуцької міської ради в солідарному порядку на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 квітня 2015 року по 10 квітня 2016 року в розмірі 28 558 грн. 94 коп.

В апеляційній скарзі управління освіти Прилуцької міської ради просить оскаржуване рішення скасувати та постановити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним. Особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що вони просили застосувати наслідки спливу строку позовної давності та відмовити у позові, але строк звернення до суду був безпідставно поновлений. Особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує на те, що призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період не є тотожнім з призовом на строкову військову службу, а тому на позивача на поширюються передбачені законодавством гарантії щодо збереження робочого місця та середнього заробітку. Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд вийшов за межі позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку, суму середнього заробітку визначив з 10 квітня 2015 року; кількість робочих днів у періоді, які позивач вважає вимушеним прогулом, складає 249 днів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що позивач працював вчителем трудового навчання та інформатики Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеню № 10 Прилуцької міської ради.

Наказом управління освіти Прилуцької міської ради № 65-К від 10 квітня 2015 року та наказом Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 від 10 квітня 2015 року № 7 позивача було звільнено з займаної посади з 10 квітня 2015 року в у звязку з призивом на строкову військову службу згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Строкову військову службу позивач проходив по 12 квітня 2016 року.

Згідно з довідкою управління освіти Прилуцькї міської ради № 288 від 26 травня 2016 року середньоденна заробітна плата позивача складала 112 грн. 26 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося в порушення приписів ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу».

Проте з таким висновком суду першої інстанції частково не погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України « Про військовий обов»язок і військову службу» (в редакції, що діяла на момент звільнення), за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи ( посада), середній заробіток на підприємстві, в установі , організації незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форм навчання.

Як вбачається з матеріалів справи, призов ОСОБА_7 на строкову військову службу здійснювався під час дії Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», яким оголошено часткову мобілізацію, що проводилась у три черги протягом 210 діб 2015 року, у тому числі на території Чернігівської області.

За таких обставин, апеляційний суд знаходить, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача відбулося в порушення приписів ст. 39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу».

Доводи апеляційної скарги про те, що призов на військову службу під час мобілізації, на особливий період не є тотожнім з призовом на строкову військову службу, а тому на позивача на поширюються передбачені законодавством гарантії щодо збереження робочого місця та середнього заробітку, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки строкова військова служба є різновидом військової служби, позивач був призваний на строкову військову службу під час проведення мобілізації, а тому його звільнення відбулося з порушенням приписів ст. 39 ЗУ «Про військовий обовязок і військову службу».

Крім того, в Указі Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15 від 14 січня 2015 року зазначається про переведення національної економіки України на функціонування в умовах особливого періоду.

Доводи апелянта про те, що строк звернення до суду був безпідставно поновлений, апеляційний суд вважає необгрунотованими, оскільки по 12 квітня 2016 року позивач проходив строкову військову службу; 11 травня 2016 року позивач звернувся за наданням правової допомоги; 26 травня 2016 року позивач отримав довідку про розмір середньоденної заробітної плати і вже 27 травня 2016 року звернувся до суду з даним позовом.

Апеляційний суд частково не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення на користь ОСОБА_7 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, до повноважень управління освіти Прилуцької міської ради належить організація фінансового забезпечення загальноосвітніх навчальних закладів.

В ході апеляційного розгляду справи не оспорювалось, що до складу управління освіти Прилуцької міської ради входить централізована бухгалтерія, яка здійснює всі фінансові платежі.

Як вбачається з матеріалів справи, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 квітня 2015 року по 10 квітня 2016 року; кількість робочих днів у цей період становить 249.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції слід змінити , стягнувши саме з управління освіти Прилуцької міської ради на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27 952 грн. 74 коп. ( обов»язкові платежі з даної суми не утримані).

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.4 ч.1 ст. 309, 313, 316, 317 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу управління освіти Прилуцької міської ради - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду від 13 червня 2016 року змінити в частині стягнення на користь ОСОБА_7 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнувши з управління освіти Прилуцької міської ради на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27 952 грн. 74 коп. ( обов»язкові платежі з даної суми не утримані).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до Прилуцької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 10 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: