Роздільнянський районний суд Одеської області
Справа № 511/295/16-ц
Номер провадження: 2/511/259/16
16 березня 2016 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Іванова О. В.,
секретаря судового засідання Кириловій І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Роздільна цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи Роздільнянського районного сектора Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,
ОСОБА_1 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, згідно якого просить: позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням - будинком №1 по вул. Б.Хмельницького в с. Одрадове Роздільнянського району Одеської області, належного їй на праві власності та зняти їх з реєстрації, в звязку із відсутністю відповідачів за місцем реєстрації близько 2-х років. Посилаючись на викладене, позивач просить суд позов задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, про день та час слухання справи була сповіщена належним чином, свої інтереси в суді доручила представляти адвокату ОСОБА_4 на підставі довіреності від 16.09.2014 року. У разі неявки до суду відповідачів без поважних причин, не заперечувала проти винесення по справі заочного рішення.(а.с.9,14).
Представник позивача адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не зявилася, до суду надала заяву про підтримання позовних вимог та їх задоволення, у разі неявки належно сповіщених відповідачів, за згодою позивача не заперечувала проти постановлення заочного рішення по справі.(а.с.29).
Роздільнянський РС ГУ ДМС України в Одеській області до суду не зявився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, але до суду надали заяву, згідно якої просили справу розглянути без участі їх представника.(а.с.16).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про день та час слухання справи були сповіщені належним чином по місцю реєстрації. На підставі ч.5 ст.74 ЦПК України відповідачі викликалися поштою рекомендованими листами із повідомленням за адресою їх місця проживання, зареєстрованими у встановленому законом порядку, але згідно поштового повідомлення за вказаною адресою відповідачі не проживають. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. (а.с.14-22).
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди представника позивача, викладеної в письмовій заяві, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, враховуючи, що відповідно до ЦПК України розгляд справи проводився за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося (ч. 2 ст. 197 ЦПК України).
Дослідивши письмові докази у справі, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на такі обставини.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві власності будинок за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Одрадове, по вул. Б. Хмельницького №1 на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2014 року, укладеного між нею ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Роздільнянського районного нотаріального округу ОСОБА_5 Право власності позивача на будинок було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 483.
Відповідно до довідки № 43 від 14.01.2016 року та довідки №44 від 14.01.2016 року виданими виконкомом Єгорівської сільської ради в будинку зареєстровані позивач та ОСОБА_2, ОСОБА_3, але останні за місцем реєстрації не проживають з березня 2014 року.(а.с.7).
Окрім того, факт непроживання з 2014р. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному будинку, підтверджується актом обстеження житлового будинку від 14.01.2016 року, складеним комісією в складі Єгорівського сільського голови ОСОБА_6, секретаря Ракул Л.О., депутата сільської ради ОСОБА_7 в присутності сусідів ОСОБА_8, ОСОБА_9А.(а.с.8).
Відповідачі не є членами сімї позивача.
Конституція України у ст.47 проголошує , що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування, розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків передбачених законом.
Статтями 316, 317, 319 ЦК України встановлено, що право власності на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за власною волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
На підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Передбачаючи право власника жилого будинку, квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при відчуженні попереднім власником житла на користь нового власника збереження права користування житлом за колишнім власником і перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) у випадку зміни власника будинку, квартири.
При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.Таким чином, законами України передбачено, що право власника майна на володіння, користування та розпорядження цим майном, яке підлягає захисту у встановлений законом спосіб.
Суд вважає за необхідне зазначити, що вирішуючи питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно розрізняти правовідносини, які виникли між власником та колишнім власником житла і правовідносини, які виникли між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання власника таким, що втратив право користування та зняття його з реєстраційного обліку. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла.
Таким чином, враховуючи, що право користування житловим приміщенням є похідним від права власності, при припиненні цього права та переході права власності на житло до іншої особи, яка не є членом сім'ї колишнього власника, колишній власник та члени сім'ї колишнього власника житла втрачають право користування цим житловим приміщенням, в свою чергу новий власник має право вимагати їх виселення та зняття з реєстраційного обліку.
Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-92цс15 від 27 травня 2015 року, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядженням своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Пунктом 34 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" розяснено, що усунення перешкод у здійсненні права власності та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад статті 71,72,116,156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення, про позбавлення права користування жилим приміщенням, про визнання особи безвісно відсутньою, про оголошення фізичної особи померлою.
В ході судового розгляду справи встановлено, що згідно договору купівлі продажу жилого будинку від 14.03.2014р., який був посвідчений та зареєстрований в установлений законом порядку, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продали, а ОСОБА_1 придбала житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Б.Хмельницького №14, с.Одрадове, Роздільнянського району Одеської області.
Вказаний договір купівлі-продажу на час розгляду справи у встановленому законом порядку не оскаржено та не визнано недійсним.
Відповідачі не являються будь якими членами сімї позивача, або колишніми членами сімї, сторони договорів щодо правомірності проживання в спірному будинку не укладали.
З огляду на вищевикладене відповідаіч втратили право користування спірним будинком у зв'язку з припиненням права власності, вони не є членами сім'ї нового власника та без його згоди займають вказане приміщення, чим створюють перешкоди позивачу у користуванні майном.
Таким чином, позивачем доведено, що вона в установленому законом порядку набула право власності та право користування спірним будинком, вона має право правомірно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, а тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні та розпорядженні своєю власністю.
Оскільки в судовому засіданні беззаперечно встановлено, що відповідачі здійснили відчуження будинку, вони зареєстровані та мешкають у спірному будинку без будь-яких правових підстав, чим фактично створюють перешкоди в користуванні власністю, тому вимоги позивача щодо усунення перешкод та виселення є слушними та підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
Виходячи зі змісту цієї норми закону, ухвалене рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.
Судовий збір по справі складає 551.20грн., який сплачено позивачем при зверненні до суду в повному обсязі.
Керуючись ст. ст. 401, 405, 406 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10, 11, 60, 88, 169, 212-215, 217, 224-226 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, за участю третьої особи Роздільнянського районного сектора Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання задовольнити в повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком, який знаходиться за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Одрадове, по вул. Б. Хмельницького №1.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 в розпорядженні та користуванні належним їй на праві власності житловим будинком, за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Одрадове, по вул. Б. Хмельницького, №1, шляхом примусового зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з реєстрації за вказаною адресою.
Вказане рішення є підставою для звернення до Роздільнянського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області для вирішення питання щодо зняття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 з реєстраційного обліку за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Одрадове, по вул. Б. Хмельницького, №1.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О. В. Іванова