Справа № 372/2085/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/6365/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 08.12.2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі головуючого судді - Сержанюка А.С., членів колегії суддів Журби С.О., Мережко М.В., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з квартири №69, що по вул. Київській 58 в м.Обухів Київської області, яка є предметом іпотеки.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.

На обґрунтування ухваленого рішення зазначено, що відповідач з донькою зареєстровані у спірному житловому приміщенні, придбаному за рахунок кредиту, що є предметом іпотеки і на який звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 23 січня 2008 року, після укладення кредитного договору та без згоди іпотекодержателя Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк», тому підлягають виселенню.

При цьому, судом враховано, що задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та на спірні правовідносини не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд, зясувавши обставини та перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 23 січня 2008 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №KIQ0 GК 00830078 ( а.с. 6-8 ).

Згідно цього правочину позивач надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 93 500 доларів на наступні цілі: купівлю квартири - 77 000 доларів США та 16 500 доларів США - на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбаченому тим же договором зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 січня 2028 року ( а.с. 6-8 ).

Виконання зобовязань позичальника за вказаним договором забезпечувалось іпотекою нерухомості квартири №69, загальною площею 55,7 кв.м., що по вул. Київській 58 в м. Обухів, Київської області, згідно договору іпотеки, укладеного між сторонами від 23 січня 2008 року ( а.с. 9-10 ).

Рішенням Обухівського районного суду від 06 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» задоволено частково і в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором №KIQ0 GК 00830078 від 23 січня 2008 року в розмірі 88 466,13 доларів США, що складає 707 109,78 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки, у виді квартири, загальною площею 55,7 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, шляхом продажу предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством ОСОБА_3 «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем, на підставі договору іпотеки від 23 січня 2008 року, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Визначено початкову ціну реалізації предмету іпотеки у розмірі 555 500 грн. ( а.с. 11-12 ).

У зазначеному жилому приміщенні зареєстровані з 06 березня 2008 року та проживають ОСОБА_2 та її донька - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с. 54 ).

27 лютого 2015 року позивачем направлено повідомлення про необхідність звільнення предмету іпотеки в тридцятиденний строк з дня його отримання, яке відповідачем отримано 25 березня 2015 року ( а.с. 13, 14-15, 16 ).

Незважаючи на це, спірне жиле приміщення відповідачем не звільнено, унаслідок чого Публічне акціонерне товариство ОСОБА_3 банк «Приватбанк» 15 травня 2015 року звернулось до суду із названим позовом ( а.с. 3-4 ).

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції правильно встановив обставини, визначив відповідно до них правовідносини, прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 1, 33, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 575 ЦК України, ст. 109 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 58-60, 212-213, ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення на підставі належних та допустимих доказів по справі.

А тому, доводи ОСОБА_2 про незаконність, необґрунтованість рішення, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, зокрема, ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 9 Конституції України, ст.ст. 3, 27 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, ст. 125 ЖК УРСР, ст.ст. 33, 40 Закону України "Про іпотеку", ст. 321 ЦК України, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", ст.ст. 74, 76, 158, 213 ЦПК України, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки вони повністю спростовуються доказами по справі, зазначеними вище, які суд відносить до числа достовірних, належних та допустимих згідно положень ст.ст. 58-59, 212 ЦПК України.

Інші обставини, зазначені в апеляції, зокрема, про неповідомлення про день та час розгляду справи, знаходження квартири у власності відповідача, яка займає жиле приміщення із малолітньою донькою, необхідність залучення у справі органу опіки та піклування, надання ним відповідного висновку, невиконання позивачем рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, обмеження прав відповідача, як власника житла, на переконання апеляційного суду, не спростовують висновок суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених позовних вимог та не є підставою, у силу викладеного вище, для задоволення заявлених апеляційних вимог.

При цьому, доводи ОСОБА_2 про неповідомлення про день та час розгляду справи повністю спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, повідомленнями ( а.с. 36, 41, 51, 63,64, 65 ), які повернулись до суду за закінченням терміну зберігання.

При цьому, відповідач не зверталась до суду із заявою про зміну свого місця проживання.

Таким чином, у відповідності до положень ч. 1 ст. 77 ЦПК України, вважається, що судова повістка ОСОБА_2 доставлена.

Окрім цього, відповідач, в особі свого представника, здійснювала свої повноваження щодо перегляду заочного рішення та апеляційного і касаційного оскарження ( а.с. 83, 93, 94-95, 100-103, 117-121, 135-139, 162-164 ), що свідчить про реалізацію відповідачем своїх прав у повному обсязі при вирішенні заявленого позивачем спору.

Не є підставою для задоволення апеляційних вимог і твердження про необхідність залучення у справі органу опіки та піклування, надання ним відповідного висновку, оскільки за положеннями ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітньої доньки захищає у суді ОСОБА_2.

При цьому, участь органу опіки та піклування у розгляді зазначеної справи, згідно положень ст. 19 СК України, не є обв'язковою.

Окрім цього, апеляційний суд враховує ту обставину, що відповідно до пункту 18.12 договору іпотеки визначено, що іпотекодавець зобов'язався не надавати документи у відповідні держоргани з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Порушуючи вказані умови договору, ОСОБА_2, після укладення зазначеного правочину, зареєструвала в квартирі своє проживання та малолітньої ОСОБА_4, згоду на реєстрацію якої іпотекодержатель не надавав.

Посилання відповідача на невиконання позивачем рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, обмеження прав відповідача, як власника житла, на переконання апеляційного суду, не звільняють ОСОБА_2 від виконання обов'язків за правочинами та, у силу викладеного, не спростовують висновки місцевого суду про обгрунтованість заявлених позовних вимог і не слугують правовою підставою для задоволення апеляції.

Насамкінець, ОСОБА_2, на період укладення правочинів, проживала і була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с. 6-8, 9-10 ).

Будь-яких доказів про визнання її з донькою такими, що втратили право користування зазначеним жилим приміщенням ні відповідач, ні її представник суду не надали.

Окрім цього, згідно наданих суду апеляційної інстанції представником позивача відомостей ( а.с. 173-184 ), ОСОБА_2 належить на праві власності 1/4 частина житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,25 га, що по вул. Першотравневій, 12, с. Макіївка, Білоцерківського району, Київської області.

Таким чином, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, а тому оскаржуване рішення, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України.

Окрім цього, згідно вимог ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити. Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, про виселення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_5