14.12.2016 227/2014/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

09 грудня 2016 року. м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого Притуляка С. А

при секретарі Коверченковій М.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справ за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування виконкому Харцизької міської ради та Орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про позбавлення останнього батьківських прав відносно ОСОБА_4, 06.09.2010р.н., мотивуючи позовні вимоги тим, що шлюбні стосунки між сторонами фактично припинено з листопада 2011 року. Протягом спільного проживання відповідач неодноразово влаштовував сварки, ображав позивача в присутності дитини, принижуючи її честь та гідність, наразі матеріальної допомоги відповідач на утримання дитини не надає, незважаючи на наявність рішення суду про стягнення з нього аліментів. Участі у вихованні дитини відповідач також не приймає. Крім того, незважаючи на проведення АТО на тимчасово окупованій території, на якій мешкає дитина, що є небезпечним для її життя та здоров'я, відповідач жодного разу не поцікавився своєю дитино.

Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що позивач не може з'явитися в судове засідання і бажає захищати свої інтереси через свого повноважного представника. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Зазначив, що в телефонній розмові відповідач сказав позивачеві, що йому байдуже питання щодо позбавлення його батьківських прав. Протягом тривалого часу відповідач не проживає разом із дитиною, участі в її вихованні не приймає, матеріальної допомоги не надає. Органом опіки та піклування виконкому адміністрації м.Харцизька складено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4, який представник просив суд врахувати як доказ по даній справі, не зважаючи на складання його органом на тимчасово окупованій території.

Також представник позивача надав для долучення до матеріалів справи письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яких позивач просила допитати як свідків у позовній заяві, однак, через їх проживання на тимчасово окупованій території та побоювання за своє життя при перетині лінії розмежування, вказані особи не можуть з'явитися до суду.

Згідно розпорядження Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 04.10.2016 року № 206, щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ, відповідно до пункту 23.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 227/2014/16-ц, за підсумками якого головуючим суддею по справі призначено ОСОБА_7

Представники Органу опіки та піклування виконкому Харцизької міської ради та Органу опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради у судове засідання не з'явилися, від представника Органу опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач у судові засідання жодного разу не з'являвся. У зв'язку із проживанням відповідача на території, яка тимчасово не контролюється державною владою його виклик в судові засідання здійснювався через оголошення в пресі та розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті суду.

За згодою представника позивача суд ухвалив здійснювати судовий розгляд із ухваленням заочного рішення, у зв'язку з неявкою належним чином повідомленого, згідно ст.74 ЦПК України, відповідача.

Заслухавши пояснення представник позивача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач по справі - ОСОБА_2 та відповідач по справі - ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 03.10.2009р. до 24.04.2012р., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серія І-НО №186723 та рішенням Харцизького міського суду Донецької області від 12.04.2012р. про розірвання шлюбу.

Рішеннями Харцизького міського суду Донецької області від 08.09.2011р. та від 21.12.2011р. з ОСОБА_3 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання непрацездатної дружини та неповнолітньої дитини, у зв'язку із ненаданням матеріальної допомоги відповідачем добровільно.

Згідно виписки з домової книги, ОСОБА_4 мешкає разом із ОСОБА_2.

В обгрунтування позовних вимог та на підтвердження невиконання належним чином відповідачем батьківських обов'язків позивачем надано наступні докази.

Заяву ОСОБА_5, в якій остання зазначила, що знає ОСОБА_2 вона знає з дитинства. Вона знає, що позивач розірвала шлюб із відповідачем з 2012 року. Протягом цього часу відповідач не цікавиться життям дитини ОСОБА_4. Не надає матеріальної допомоги та не приймає участі в її вихованні.

Заяву ОСОБА_6, в якій остання зазначила, що є колегою позивача по КДНЗ "Колобок", позитивно її охарактеризувала її. Вказувала на те, що після розірвання шлюбу відповідач не цікавиться життям доньки, матеріальної та батьківської пітримки не надає. Позивач виховує доньку одна.

Висновок органу опіки та піклування адміністрації м.Харцизька про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 від 30.09.2016р. №01-32/1919, згідно якого з 2011 року і по даний час відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням доньки, її утриманням, не піклується про її стан здоров'я, має значну заборгованість по аліментам. Усі питання щодо лікування, виховання та утримання дитини вирішуються матір'ю самостійно без участі та підтримки з боку батька. Встановлено, що останні два роки відповідач мешкає в м.Київ і за весь цей час доньку не відвідав, матеріальної допомоги не надавав, дитину до себе не забирав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог статті 150 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і етичний розвиток.

Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави позбавлення батьківських прав, а саме: мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2,4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.

Відповідно до п. 16 постанови пленуму Верховного Суд України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження наявності підстав для позбавлення його батьківських прав, суд зазначає наступне.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.58 ЦПК України).

Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ч.1 ст.64 ЦПК України).

Надані позивачем письмові пояснення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можуть вважатися показанням свідків в розумінні ЦПК України, втім, з огляду на обставини, які перешкоджають допиту вказаних осіб в судовому засіданні (їх проживання на тимчасово окупованій території та побоювання за своє життя при перетині лінії розмежування), суд вважає за можливе оцінити дані письмові пояснення як письмові докази в сукупності із іншими доказами по справі.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

З огляду на наведену норму закону, наданий позивачем висновок органу опіки та піклування адміністрації м.Харцизька про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 від 30.09.2016р. №01-32/1919 є недійсним та не створює правових наслідків, оскільки виданий на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст..17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Таким чином, документи, видані органами та установами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку.

З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт того, що відповідач не виявляє до своїх малолітніх дітей батьківського піклування, оскільки не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти тощо.

На підтвердження вказаних обставин свідчить також і те, що вже невдовзі після народження дитини - у 2010 році, відповідач відмовлявся надавати їй матеріальну допомогу, що змусило мати дитини в 2011 році звертатися до суду про стягнення з відповідача аліментів.

Також суд приймає до уваги байдуже ставлення відповідача щодо своє доньки незважаючи на її проживання на території м.Харцизьк, тобто території, яка не тимчасово не контролюється державною владою, що створює небезпечні умови для проживання на цій території дитини.

Маючи можливість скористатися своїм шансом змінити ставлення до дитини та почати пікуватися нею та приділяти їй належну увагу протягом тривалого часу - з 2011 року, відповідач свого ставлення не змінив, тим самим ще раз підтвердивши своє байдуже ставлення до рідної доньки та не бажання займатися її вихованням.

Враховуючі викладені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У відповідності до ст.88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Витрати на оплату правової допомоги адвокатом ОСОБА_1 стягненню на користь позивача не підлягають, у зв'язку із ненаданням ним належних доказів (первинних бухгалтерських документів) на підтвердження факту понесення ним таких витрат. Наданий же акт виконаних робіт понесення відповідних витрат позивачем не підтвержує.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 150, 164 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 8, 10, 11, 60, 88, 158, 174, 208-209, 212-215, 218, 223, 224, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Орган опіки та піклування виконкому Харцизької міської ради та Орган опіки та піклування виконкому Добропільської міської ради про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,21 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення ухвалено, оформлено і підписано в нарадчій кімнаті суддею.

Суддя Притуляк С.А.