Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді: - ОСОБА_1,

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретар судового засідання - Мельник С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів, розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який був зареєстрований 07.05.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №406.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 25.01.2016 року до його повноліття.

В задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 551 гривню 20 коп.; стягнуто з ОСОБА_6 в дохід державного бюджету 551 гривню 20 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим в частині стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини.

Стверджує, що ОСОБА_4 виховує сина сама, його батько не надає їй ніякої допомоги.

Доводить те, що суд першої інстанції не аргументував чому необхідно стягувати аліменти у розмірі ? частини від доходів відповідача, а також суд не аргументував відмову у визначенні місця проживання дитини з матір»ю.

Також вказує, що існують передбачені законом підстави для визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір»ю ОСОБА_4

_________________________________________________________________________

Справа № 567/762/16-ц Головуючий в суді І інст. ОСОБА_8

Провадження № 22-ц/787/1294/2016р. Суддя-доповідач ОСОБА_1

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі ? частини від його доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та неповнолітнього сина ОСОБА_7 залишити на проживання із матір»ю ОСОБА_7 О.В.0

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, законність судового рішення в межах апеляційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині задоволення позовної вимоги про розірвання шлюбу між сторонами рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доцільності стягнення аліментів у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вимога позивача в частині визначення проживання дитини не підлягає до задоволення, оскільки сторони проживають за однією адресою, а тому така вимога є передчасною та безпідставною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції частково з огляду на наступне.

Судом встановлено та відповідає матеріалам справи, що 07 травня 2011 року між ОСОБА_6 та Водоп»ян О.В. укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ГЮ № 066203, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 07 травня 2011 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 406 (а.с.44).

За період перебування сторін у шлюбі у них народилась дитина ОСОБА_7, 14 серпня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ГЮ № 173738, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 21 серпня 2012 року.

З позовної заяви вбачається, що позивачка просила стягувати аліменти на утримання дитини в розмірі ? частини від доходів відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

З довідки про доходи, виданої ОСОБА_6 16.05.2016 року № 402, вбачається, що він дійсно працює у Центральній міській лікарні на посаді медсестри (що також підтверджується і записом в трудовій книжці) та отримує заробітну плату в розмірі 1470.00 грн - 2310.00 грн в місяць.

З довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0404743 вбачається, що відповідачу встановлена третя група інвалідності.

Із роз»яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", - вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом враховано те, що відповідач є інвалідом ІІІ групи, його матеріальне становище та те, що на своєму утриманні не має інших непрацездатних осіб.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення алментів з ОСОБА_6 у розмірі ? частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду 25.01.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

Проте, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції, що вимога позивача в частині визначення місця проживання дитини не підлягає до задоволення, оскільки сторони проживають за однією адресою, а тому така вимога є передчасною та безпідставною в силу ч.1 ст.161 СК України, виходячи з наступного.

Згідно частини 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків, а за ч. 2 цієї статті місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

З пояснень сторін слідує, що між сторонами склались неприязні стосунки, проте не було наведено будь-яких доводів на підтвердження того, що позивачка є поганою матір'ю, не виконує належним чином своїх материнських обов'язків по відношенню до малолітнього сина, не піклується про нього, що пагубно впливає на розвиток сина.

Навпаки, матеріали справи містять докази того, що позивачка є хорошою матір"ю, робить все можливе для розвитку дитини.

За таких обставин, оцінюючи докази у справі у їх сукупності, враховуючи особисті стосунки, які склалися між сторонами, виходячи з інтересів дитини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність виняткових обставин для розлучення дитини з матір'ю, а також виходячи з віку дитини, принципу 6 Декларації прав дитини вважає, що проживання дитини з матір'ю забезпечить їй більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток, тому місце проживання дитини слід визначити разом з матір"ю.

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у визначенні місця проживання дитини, з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову у цій частині, в іншій частині слід залишити рішення без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. ст. 313-314, ст. ст. 316-117 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 02 червня 2016 року в частині визначення місця проживання дитини скасувати.

Позовну вимогу ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір»ю, ОСОБА_4.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 551 гривень 20 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: З.М.Максимчук

Судді: С.В. Хилевич

ОСОБА_3