Справа № 460/2731/15 Головуючий у 1 інстанції: Швед Н.П.
Провадження № 22-ц/783/5158/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Берези В.І., Левика Я.А.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю - апелянта ОСОБА_2, представника апелянта ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року у справі за позовом представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтуванні своїх позовних вимог покликалася на те, що з 1990 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі, а саме 16.01.1999 року, ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_1. Право власності на вказану квартиру у встановленому законом порядку було зареєстровано за відповідачем.

У подальшому, а саме 31.01.2001 року, на підставі договору міни ними здійснено обмін вказаної вище квартири на квартиру № 271 у будинку № 5 по вул. 50-річчя УПА у м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області, котра також у встановленому законом порядку була зареєстрована на імя відповідача.

На підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.10.2009 року шлюб між сторонами розірвано. Разом з тим, свідоцтво про розірвання шлюбу позивач одержала лише 13.11.2012 року.

Вказувала, що після розірвання шлюбу вона тривалий час перебувала за кордоном, а відповідач, у свою чергу, не заперечував тієї обставини, що квартира є їх спільною сумісною власністю як колишнього подружжя.

Однак, з червня 2015 року, після прибуття позивача з-за кордону, відповідач став стверджувати, що квартира належить лише йому, у звязку з чим вона вимушена була звернутися до суду з даним позовом, в якому просила суд здійснити поділ квартири № 271 у будинку № 5 по вул. 50-річчя УПА у м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області, як майна, котре є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за нею та відповідачем право власності за кожним на ? частину такої квартири. Судові витрати просила покласти на відповідача.

Оскаржуваним рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року позовні вимоги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Проведено поділ майна подружжя шляхом визнання за кожним з них права власності на ? частину квартири № 271 у будинку № 5 по вул. 50-річчя УПА у м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року оскаржив відповідач ОСОБА_2

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування усіх обставин справи , із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Із посиланням на приписи ст. ст. 60, 72, 114 СК України зазначає, що з часу укладення шлюбу, а саме з 1990 року їх подружжя проживало у квартирі батьків апелянта. У січні 1999 року він за свої особисті кошти придбав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2. Він постійно їздив на роботу за межі України та щомісячно у середньому одержував платню у розмірі 1000 доларів США. Позивач у цей період часу отримувала значно меншу заробітну плату. Спільне сімейне життя з позивачем не склалося, остання зловживала спиртними напоями, кошти, які апелянт давав їй на утримання дітей, оплату комунальних послуг, використовувала в особистих цілях, вихованням двох спільних дітей не займалася, внаслідок чого він звернувся до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу і такий шлюб розірвано 05.10.2009 року.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що 31.01.2001 року він обміняв однокімнатну квартиру на двохкімнатну, в якій і проживає на даний час разом з дітьми. У свою чергу, в 2013 році позивач виїхала в Ізраїль, де і проживає на даний час, там одружилася і лише інколи приїжджає в м. Новояворівськ.

Позивачу було відомо про рішення про розірвання шлюбу, яке остання не оскаржувала, у звязку з чим таке набрало законної сили. З позовом про поділ майна подружжя остання не зверталася, а, відтак, на його думку, строк позовної давності сплив ще 16.10.2012 року, тобто через три роки після набрання рішенням суду про розірвання шлюбу законної сили.

Звертає увагу й на те, що не обмежує позивача у праві володіння, користування та розпорядження спільним майном, дав їй ключі від квартири, де до цього часу ще знаходяться її деякі особисті речі.

Просить рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі вірно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності й законності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у період з листопада 1990 року по жовтень 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб розірвано рішенням Яворівського районного суду Львівської області, ухваленим 05.10.2009 року у цивільній справі № 2-2010/09 р., яке набрало законної сили.

За час перебування у зареєстрованому шлюбі, а саме 16.01.1999 року, сторонами за спільно нажиті кошти придбано квартиру АДРЕСА_1, котра у подальшому, а саме 31.01.2001 року була обміняна на квартиру № 271 у будинку № 5 по вул. 50-річчя УПА у м. Новояворівськ Яворівського району Львівської області.

Вказану квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано на імя відповідача.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як розяснюється у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що спірна квартира є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2 сторін у справі, і така квартира підлягає поділу. При поділі квартири судом вірно враховано рівність прав сторін на ідеальну частку у ній, так як домовленістю між ними або ж шлюбним договором іншого не визначено.

При цьому, судом вірно не взято до уваги твердження апелянта про придбання спірної квартири за особисті кошти, так як такі не доведені ним належними та допустимими доказами, спростовуються матеріалами справи.

Колегія суддів також погоджується і з відсутністю підстав для застосування у спорі позовної давності тривалістю у три роки, котра починається після розірвання сторонами шлюбу. При цьому звертає увагу на наступне.

Як уже зазначалося вище, шлюб між сторонами розірвано судом 05.10.2009 року, про що ухвалено відповідне рішення у справі № 2-2010/09 р. З копії цього рішення суду вбачається, що позивач (на той момент ОСОБА_6М.) при його ухваленні була відсутня, а брала участь лише у попередньому судовому засіданні.

Встановлено і не заперечувалося сторонами, що позивач тривалий час перебувала за кордоном.

У свою чергу, актовий запис № 40 про розірвання між сторонами шлюбу зроблено відповідним органом РАЦС лише 13.11.2012 року, про що і було видане свідоцтво про розірвання такого шлюбу. Після одержання відповідного свідоцтва позивач, в силу розяснень, що містяться у п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» і повинна була довідатись про ту обставину, що її право на частину у спірній квартирі може бути порушене, так як право власності на таку при укладенні договору міни оформлене лише за відповідачем. Крім того, суперечки з приводу належності спірної квартири і заперечення відповідачем права позивача на частку у ній виникли лише у червні 2015 року, після чергового прибуття позивача з-закордону, а до цього право позивача на ? ідеальну частку у спірній квартирі відповідачем визнавалось.

З позовом про поділ майна подружжя позивач звернулася до суду 05.08.2015 року, тобто менш аніж за три роки після того, як дізналася або могла дізнатись про порушення свого права на спірну квартиру.

Крім того колегія суддів звертає увагу і на ту обставину, що сторона у спорі відповідач ОСОБА_2 до ухвалення оскаржуваного рішення не подав суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності, а у своїх запереченнях проти позову просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 13 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_7