УХВАЛА

іменем україни

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом заступника Васильківського міжрайонного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - садівницьке товариство «Юпітер», про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, приведення її у придатний для використання стан та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою

за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Київській області й ОСОБА_3, посилаючись на те, що згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0557 га для ведення садівництва, яка розташована в СТ «Юпітер» на території Погребівської сільської радиВасильківського району Київської області. ОСОБА_3 є власником земельної ділянки загальною площею 0,082 га, що знаходиться у цьому ж товаристві і є суміжним землекористувачем з ОСОБА_4 У процесі перевірки, проведеної Державною інспекцією сільського господарства в Київській області, установлено, що ОСОБА_4 самовільно використовує землі загального користування, які є суміжними із земельною ділянкою, належною ОСОБА_3 Також вказані землі загального користування обнесені парканом, який є загальною огорожею земельної ділянки, належної відповідачу. ОСОБА_4 самовільно зайняв землю загального користування, у зв'язку з чим державним інспектором Державної інспекції сільського господарства в Київській області 2 вересня 2014 року було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 53-1 КпАП України та ст. 211 ЗК України, за самовільне зайняття земельної ділянки та порушення положень ст. ст. 125, 126 ЗК України й постановою від 15 вересня 2014 року на відповідача накладено штраф у розмірі 492 грн і винесено припис про усунення порушень вимог земельного законодавства, однак відповідач вимоги припису ігнорує.

З урахуванням зазначеного заступник Васильківського міжрайонного прокурора Київської області просив зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, привести її у придатний для використання стан та усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2015 року, у задоволенні позову прокурору відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи прокурору в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що за захистом порушених прав мають право звертатися власники земельної ділянки або землекористувачі, проте ні Головне управління Держземагентства у Київській області, ні ОСОБА_3, не є власниками або землекористувачами спірних земельних ділянок. Також зазначав, що спірна земельна ділянка площею 0,082 га, яка належала ОСОБА_3, з 23 вересня 2011 року згідно із нотаріально посвідченим договором дарування перебуває у власності ОСОБА_5, яка до участі у справі не залучена. Тобто прокурор пред'явив позов в інтересах неналежних позивачів.

Проте повністю погодитись із таким висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що відповідно до державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 16 квітня 2010 року ОСОБА_4, останній є власником земельної ділянки площею 0,0557 га, розташованої в СТ «Юпітер» на території Погребівської сільської ради Васильківського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення садівництва.

Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 22 липня 1998 року ОСОБА_3, останній був власником земельної ділянки площею 0,082 га, розташованої на території Погребівської сільської ради Васильківського району Київської області, з цільовим призначенням - для ведення садівництва в СТ «Юпітер».

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_5 зазначену земельну ділянку і на підставі цього договору державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори зроблено відповідну відмітку на державному акті на право приватної власності на землю.

Судом установлено, що спірна земельна ділянка площею 0,0189 га відноситься до земель загального користування.

Відповідно до ст. 3 ЗК УРСР 1970 року спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності, відповідно до державного акта у 1988 році була надана у користування СТ «Юпітер».

Згідно зі ст. 57 ЗК України 1990 року землі загального користування садівницького товариства можуть бути передані у колективні власність товариству, що оформляється відповідним державним актом на право власності на землю.

Стаття 35 ЗК України 2001 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, також передбачає можливість отримання земельних ділянок загального користування садівницьким товариством у власність.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру», ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК України, відповідно до яких прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах; прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави.

Таким органом, відповідно до ст. ст. 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Прокурор пред'явив позов, у тому числі, і в інтересах ОСОБА_3, який є інвалідом першої групи, ІНФОРМАЦІЯ_1, і який як член СТ «Юпітер» користується землями загального користування, проте ОСОБА_4, звівши огорожу та господарські споруди, перекриває його дорогу, тобто землі загального користування.

Суди прийшовши до висновку про те, що прокурор пред'явив позов в інтересах неналежних позивачів, проте не звернули уваги на те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, представляє інтереси держави України і зазначив яка особа у цих правовідносинах представляє державу, не прийняли рішення відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства, яке має прийматись відповідно до позову, поданого особою, яка не мала права на його пред'явлення (ч. 7 ст. 119, п. 8 ч. 1 ст. 207, ст. 310 ЦПК України).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що упродовж 1988-2015 років СТ «Юпітер» право власності на спірні землі загального користування не оформлено, а тому товариство до цього часу є постійним користувачем земель державної власності на підставі державного акта на право користування землею, який є чинним відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розд. X «Перехідні положення» Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), яким п. 6 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення визнано неконституційним. Враховуючи, що державний акт на право власності СТ «Юпітер» у встановленому законом порядку уповноваженим органом ніколи не видавався, тому вважав, що відсутні підстави для застосування у цих правовідносинах ч. 4 ст. 35 ЗК України та вважав власником цих земель державу в особі Головного управління Держземагентства у Київській області.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили, фактичних обставин не встановили, не навели у судових рішеннях мотивів відхилення зазначених доводів.

Отже, висновки судів про необґрунтованість позову є передчасними і ґрунтується на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи, що фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області

від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області

від 14 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик