Єдиний унікальний номер 236/1979/16-ц
Номер провадження 2/236/861/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мірошниченко О.В.

за участю секретаря Безорчук А.О.

позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3 до Лиманської міської ради Донецької області , треті особи Орган опіки та піклування Лиманської міської ради в Донецькій області, ОСОБА_5, про визнання права власності на 1/8 частину квартири в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В:

10 серпня 2016 року до суду звернулася ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3 до Лиманської міської ради Донецької області про визнання права власності на 1/16 частину за кожним квартири розташованої: АДРЕСА_1, яка залишилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_6, та належить ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, обґрунтувавши свої вимоги наступним.

На підставі свідоцтва про право власності, виданого Краснолиманською міською радою 13 листопада 2006 року, квартира АДРЕСА_1 (колишній Красний Лиман) належала на правах спільної часткової власності в рівних по ? частках: позивачу ОСОБА_1, її чоловіку ОСОБА_7 та дочкам ОСОБА_5 і ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер ОСОБА_7 Після його смерті позивач ОСОБА_1 прийняла та оформила спадщину на 1/8 частину. Дочка померлого ОСОБА_5 спадщину не прийняла. В свою чергу дочка ОСОБА_6 спадщину прийняла але спадкових прав не оформила та ІНФОРМАЦІЯ_8 року померла.

Після смерті ОСОБА_6 спадщину, яка складається з 1/8 частини спірної квартири прийняли ОСОБА_1 та малолітній син спадкодавці - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

При зверненні до державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори Донецької області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки відсутні правовстановлюючи документи на спадкове майно на ім'я спадкодавця.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3 підтримала позовні вимоги, навела доводи аналогічні викладеним в позовній заяві, просила їх задовольнити.

В засідання суду відповідач Лиманська міська рада Донецької області, яка про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с 75), представника не направила, надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника (а.с 78).

ОСОБА_9 - представник третьої особи ОСОБА_5, яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с 29), проти задоволення позовних вимог не заперечувала.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм спадкові правовідносини.

Судом встановлено, що 30 квітня 1971 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_10, після укладення шлюбу ОСОБА_10 було присвоєне прізвище «ОСОБА_6» (а.с. 35). ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_11 доводяться їм дочками (а.с. 32, 33).

Свідоцтвом про право власності, виданим 13 листопада 2006 року, на підставі розпорядження Краснолиманського міського голови від 13 листопада 2006 року №422 (а.с. 22), Краснолиманська міська рада засвідчила, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить на правах спільної часткової власності ОСОБА_7 та членам родини ОСОБА_1, ОСОБА_6 ОСОБА_11 - в рівних частках. Загальна площа становить 52,7 кв.м (а.с 21).

Право власності було зареєстроване в БТІ 03.01.2007, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с 22 оборот).

ІНФОРМАЦІЯ_7 року в місті Лиман (колишній Красний Лиман) помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с 36).

23 лютого 2005 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_6, після укладення шлюбу ОСОБА_6 було залишено дошлюбне прізвище (а.с 34). В шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_3 року, у них народилась дитина: син ОСОБА_3 (а.с 33а).

ІНФОРМАЦІЯ_9 року в місті Москва померла ОСОБА_6

Заочним рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 квітня 2016 року ОСОБА_12 був позбавлений батьківських прав щодо його малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 (а.с. 17-20).

Рішенням виконавчого комітету Лиманської міської ради Донецької області від 18 травня 2016 року №186 малолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 наданий статус дитини позбавленої батьківського піклування; рішенням зазначеного органу від 18.05.2016 року №188 над ОСОБА_3 встановлена опіка, опікуном призначено бабусю - ОСОБА_1 позивача по справі (а.с 15, 16).

21 червня 2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 і ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_6 по ? частки кожному (а.с 25 оборот).

21 червня 2016 року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку від ? частки квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_7 Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку спадкового майна, спадкоємцю ОСОБА_6 не видано (а.с 27).

Постановою державного нотаріуса Краснолиманської державної нотаріальної контори від 21.06.2016 відмовлено ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3, у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на 1/8 частку квартири що належить ОСОБА_7 з тих підстав, що спадкоємиця ОСОБА_6 після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, спадщину прийняла, але не оформила спадкових справ (а.с. 70).

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК, частина десята статті 67 Закону України «Про нотаріат»), тобто по цій справі свідоцтво про право на спадщину позивач мала отримати після 01 грудня 2014 року.

Згідно частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Відповідно до п. 4.9. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Мінюсту України від 22.02.2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Суд вважає, що спадкоємець ОСОБА_6, яка проживала на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем ОСОБА_7, заяв про відмову від її прийняття не подавала, а тому відповідного до положень ч. 2 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, разом з позивачем ОСОБА_1 Інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні.

До ОСОБА_6, після смерті ОСОБА_7 перейшло право власності на 1/8 частину спірної квартири АДРЕСА_1, яке вона не оформила у встановленому законом порядку.

Після смерті ОСОБА_6 до спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також перейшло право на відповідну частку спадкового майна, яке залишилося після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_6 та належало ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Тобто, матеріалами справи доведено, що починаючи з 15 травня 2016 року і до теперішнього часу, позивач, діючи в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3, з незалежних від неї причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину та розпорядитися спадковим майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 41 Конституції України, частини першої статті 319, частини першої статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40).

У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суду зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (серед рішення у справі "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);…. перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (також рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98) (п. 3)».

На теперішній час законні підстави для втручання органу влади у мирне володіння майном, а саме, для припинення (обмеження) можливості ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах свого підопічного, малолітнього ОСОБА_3 користуватися та розпоряджатися 1/8 частиною квартири, що входить до спадкового майна та належить їм в порядку спадкування, відсутні. Проте в порушення статті 41 Конституції України, статті 1 Першого протоколу Конвенції право власності позивача на спадкове майно порушено, з незалежних від них причин вони не можуть отримати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК Україникожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав, є зокрема, визнання права.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За таких обставин суд доходить до висновку про те, що на теперішній час дійсно існують перешкоди для оформлення позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку і за таких обставин визнання права власності на майно в порядку спадкування є компетенцією суду, а тому позовні вимоги про визнання права на спадкове майно є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.15, 16, 328, 392, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України, ст. 10, 11, 15, 60, 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Визнати за спадкоємцем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, що зареєстрована в АДРЕСА_1, право власності на 1/16 частину квартири, розташованої: АДРЕСА_1, загальною площею 52,7 кв.м, в тому числі житловою площею 25,4 кв.м, яка залишилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_6, та належить ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Визнати за спадкоємцем ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_2, що зареєстрований в АДРЕСА_1, право власності на 1/16 частину квартири, розташованої: АДРЕСА_1, загальною площею 52,7 кв.м, в тому числі житловою площею 25,4 кв.м, яка залишилася після померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року ОСОБА_6, та належить ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області в Апеляційний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлена у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 18 серпня 2016 року.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний суддею 23 серпня 2016 року.

Суддя -