Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

представника позивача Климової Д.В.,

представника відповідача ОСОБА_2,

прокурора Тракало Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» до ОСОБА_3, треті особи: Військова прокуратура Київського гарнізону, ДК «Укроборонпром», про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням та виселення із зайнятого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив права на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: АДРЕСА_1; виселити його із займаного житлового приміщення та вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним.

01.08.2005 ОСОБА_3 був прийнятий на посаду заступника директора Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» (далі - ДП «КАРЗ») економічної та фінансової роботи заводоуправління. 28.05.2012 він був переведений на посаду заступника директора ДП «КАРЗ».

На підставі ордеру серії НОМЕР_1, який був виданий Солом?янською районною у місті Києві державною адміністрацією 21.05.2010, ОСОБА_3 був заселений до гуртожитку, а саме кімнати №311.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 20.06.2013 ОСОБА_3 було відсторонено від виконання обов?язків керуючого санацією ДП «КАРЗ» та в подальшому трудові відносини з ним припинено.

Позивач зазначає, що відповідач звільнившись з підприємства продовжує проживати у гуртожитку та займати житлове приміщення. Враховуючи, що в спірне житлове приміщення він був вселений як робітник, то на підставі положень ст.ст.124,132 ЖК України позивач вважає, що ОСОБА_3 має бути визнаним таким, що втратив право користування житловим приміщенням у гуртожитку та підлягає виселенню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з?явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, мотивуючи їх наступним. Будинок по АДРЕСА_1 був виключений з числа гуртожитків, а тому норми, на які посилається позивач в обґрунтування своєї позовної заяви, не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Крім того акцентувала увагу суду на тому, що позивачем не надано доказів того, що відповідач був поселений до спірного житлового приміщення у 2010 році, як до гуртожитку, оскільки, як вбачається з відмітки про реєстрацію, яка міститься в паспорті відповідача, та довідки Форми№3, останній зареєстрований за даною адресою з 14.12.2006. А також акцентувала увагу суду на тому, що спірне житлове приміщення було надано відповідачу з дружиною, як окрема ізольована квартира державного житлового фонду. Окрім того зазначала, що ордер, на підставі якого відповідач був вселений до спірного житлового приміщення, не оскаржувався та не визнавався незаконним. Враховуючи вищевикладене, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Прокурор Військової прокуратури Київського гарнізону в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав наведених позивачем.

Третя особа ДК «Укроборонпром» в судове засідання не з?явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, відповіно до вимог ст.74 ЦПК України. Разом з тим в судовому засіданні, яке мало місце 10.08.2016, зазначав, що позов підтримує з підстав викладених у позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилають ся як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 з сім'єю з двох осіб, був заселений до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, згідно Ордеру № НОМЕР_2 серії Б від 01.05.2010, виданого на підставі розпорядження Солом'янської районної державної адміністрації від 19.05.2010 за №441 (а.с.6)

Як вбачається з матеріалів справи, наказом ДП «КАРЗ» від 01.08.2005 року № 46-к з 01.08.2005 ОСОБА_3 прийнято на посаду заступника директора з економічної та фінансової роботи заводоуправління (а.с.7, 9)

Відповідно до наказу Керуючого санацією державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» №34-к від 16.07.2013 вбачається, що повноваження керуючого санацією державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» ОСОБА_3 достроково припинено з 20 червня 2013 року в зв?язку з його клопотанням. Підставою вказана: ухвала Господарського суду м. Києва по справі №43/122 від 20.06.2013 (а.с.190-191)

З особової картки працівника, яка надана позивачем по справі, вбачається, що ОСОБА_3 був звільнений 20.06.2013 в зв?зку з достроковим припиненням посади керуючого санацією ухвала господарського суду від 20.06.2013 (а.с.9-10)

В своєму позові позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право на проживання у житловому приміщенні гуртожитку Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та виселити відповідача з даного житлового приміщення на підставі ст.ст.124, 132 ЖК Української РСР.

Системний аналіз ст.124,132 ЖК УРСР свідчить, що вказана норми права регулюють правовідносини щодо виселення громадян з службового житлового приміщення та гуртожитку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані норми права, на які посилається позивач в обґрунтування задоволення позову в частині визнання відповідача таким, що втратив право проживання чи користування спірним житлом, не підлягають застосуванню до спірних правовідношень.

В судовому засіданні представник позивача підтвердив, що відповідач проживає у спірному житловому приміщенні та ним не оспорюється факт його непроживання понад встановлені законом строки.

З огляду на викладене, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, та приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача в цій частині позову.

Відповідно до статті 127 ЖК Української РСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки.

Згідно ст. 128 ЖК Української РСР, жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

Відповідно до ст. 129 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення.

Проте, як вже зазначалося вище, Ордер на житлове приміщення було надано відповідачу на підставі рішення Солом'янської РДА в м. Києві, а не на підставі рішення підприємства, на якому він працював, що в свою чергу свідчить про надання відповідачу житлового приміщення не лише на період роботи.

Згідно ст. 132 ЖК УРСР, сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Вбачається, що на момент заселення відповідача до спірного житлового приміщення, будинок за адресою: АДРЕСА_1, мав статус гуртожитку.

Разом з тим, згідно розпорядження Солом'янської РДА в м. Києві № 89 від 12.02.2015 року, вищезазначений будинок був виключений з числа гуртожитків (а.с.85).

В той же час, позивач в обґрунтування заявлених вимог в цій частині посилався на норми права, що регулюють порядок виселення громадян з гуртожитку.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.4 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів.

Проаналізувавши межі заявлених вимог на відповідність їх нормам матеріального і процесуального права, оцінивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що норми, на які посилається позивач в обґрунтування вимог про виселення відповідача ( ст. 132 ЖК УРСР), не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Доказів того, що спірне житлове приміщенні є службовим та відповідно на підставі ст. 124 ЖК УРСР відповідач підлягає виселенню, позивачем не надано.

Крім того, з матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що Ордер № НОМЕР_2 серії Б від 21.05.2010, у встановленому законом порядку не скасований, не визнаний незаконним чи недійсним.

За наведених вище обставин, суд вважає, що підстави для виселення відповідача з житлового приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1, відсутні.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод», як необґрунтованого.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові Державного підприємства «Київський автомобільний ремонтний завод» до ОСОБА_3, треті особи: Військова прокуратура Київського гарнізону, ДК «Укроборонпром», про визнання особи такою, що втратила право користування службовим житловим приміщенням та виселення із зайнятого житлового приміщення, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його оголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.С. Кицюк