АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6283/16 Справа № 203/1837/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Куценко Т.Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року м. Дніпро

20 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л.,Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»

Регіональна філія «Придніпровська залізниця»

в особі «Дніпропетровського пасажирського вагонного депо»,

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про захист прав споживачів та відшкодування моральної шкоди /а.с. 1-2/.

Згодом, у квітні того ж року до суду звернулась ОСОБА_3 з аналогічним позовом /а.с.35-36/.

Ухвалою суду від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_2 було об`єднано в одно провадження з позовом ОСОБА_3 /а.с. 29/.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500,00 грн., на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 500,00 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору /а.с.84-87/.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с.88 - 90/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі 03 січня 2016 скористалися послугами ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» при подорожі з м. Дніпропетровська до м. Львів.

Послуги перевезення з боку ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» були надані неякісні, що призвело до фізичних та моральних страждань позивачів під час поїздки, та примусило їх звернутися до суду з позовом про захист прав споживачів та відшкодуванні моральної шкоди за Законом України «Про захист прав споживачів».

Так потяг № 275 03 січня 2016, був поданий на перон з затримкою, що призвело до того, що пасажири очікували потяг (вже на оголошеній у радіоприймач платформі) зайвих 30 хв. у 15-ти градусний мороз.

Крім того, обігрів вагону № 16 (повний номер вагону № 16/04513982), в якому їхали позивачі, був неналежний, температура протягом усієї поїздки не піднімалась вище, ніж 10 С (у 20-ти градусний мороз за вікном вночі). У вікна вагону дув сильний вітер, туалетом було неможливо користуватися, оскільки пролита вода на підлозі туалету замерзла та перетворилася на ковзанку.

Згідно вимог п.3.6. «Державних санітарних правил та норм, гігієнічних нормативів» на шляху прямування, а також під час подачі поїзду під посадку в зимовий час температура повітря у вагонах усіх типів повинна бути на рівні +20 градусів С (+ 2 градуса С). Необхідність дотримування саме такого температурного режиму містить і п.2.7. «Інструкції провідника пасажирського вагона № ЦЛ-0038».

На чисельні скарги пасажирів вагону провідник ОСОБА_4 нічим дієвим не допоміг, запропонував затягнути вікна купе зайвими ковдрами, а сам в коридорі вагону затикав вікна ганчірками («ветошью»), щоб не дув вітер. Протягом усієї ночі позивачі вимушені були знаходитись у верхньому одязі, рукавицях та головних уборах, вони не мали змоги спати.

Ці обставини підтверджуються, по-перше, актом, складеним в ніч з 03 на 04 січня 2016р. позивачами та іншими пасажирами вагону № 16 з однієї сторони, так і начальником потягу ОСОБА_5 та провідником ОСОБА_4 з іншої сторони /а.с. 4/.

По-друге, фототаблицею, зробленою позивачами та долученою до матеріалів справи /а.с. 5-7/.

Втретє, відповіддю від 09.02.2016 за № ЛВР-20/119 СП «Служби пасажирських перевезень» ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» /а.с. 11/.

Також, згідно пояснювальної записки начальника поїзду ОСОБА_5 від 30 червня 2016, актом комісійного огляду вагону № 16/04513982 від 05 січня 2016 по ЛВЧД -1 Дніпропетровськ та протоколом оперативної наради під головуванням в.о.начальника пасажирського вагонного депо за 12 січня 2016 № Р-14 /а.с. 68, 69, 70-80/.

Температурний режим за вікном у ніч з 03 на 04 січня 2016 року підтверджується скрін-шотами метеосайту www.gismeteo.ru/diary /5077/2016/1/ по Дніпропетровській та Львівській областях /а.с. 8-9/.

Посилання позивачів на те, що під час подорожі вони не могли комфортно користуватися туалетом з огляду на те, що пролита вода на підлозі замерзла та перетворилася на ковзанку, знайшли своє підтвердження, а саме фотознімками наданими позивачами /а.с. 5/. Те, що в акті від 05 січня 2016 по ЛВЧД -1 Дніпропетровськ зазначається, що в туалеті був відсутній неприємний запах, суд не приймає до уваги, оскільки, по-перше, відсутність неприємного запаху не є єдиною вимогою до міст загального використання згідно санітарних правил, а по-друге, цей акт складений 05 січня 2016, тобто вже після подорожі та чисельних скарг та звернень пасажирів.

Після повернення з відпочинку позивачі 03 лютого 2016 написали скаргу на адресу Придніпровської залізниці та отримали відповідь від 09 лютого 2016 за № ЛВР-20/119, з якої вбачається, що винні особи притягнуті до дисциплінарної відповідальності, та що керівництво служби пасажирських перевезень просило у них вибачення за незручності, що виникли під час поїздки /а.с. 10,11/.

Так, з листа СП «Служби пасажирських перевезень» ПАТ «Українська залізниця в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» вбачається, що після прибуття поїзду до пункту формування 05 січня 2016 вагон № 16/04513982 було комісійно оглянуто та дійсно виявлено ряд зауважень щодо санітарно-технічного стану.

Подальшим розглядом звернення встановлено, що виявлені зауваження мали місце, оскільки майстер цеху ремонту внутрішнього обладнання ОСОБА_6 не контролював роботу підлеглих працівників, які здійснювали ущільнення віконних рам, чим порушив вимоги посадової інструкції.

Провідники ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не забезпечили дотримання встановленого температурного режиму в салоні вагону, чим допустили порушення вимог п.2.7. Інструкції провідника пасажирського вагону № ЦЛ-0038.

Майстер резерву провідників ОСОБА_8 не забезпечив проведення передрейсового інструктажу в частині посилення вимог до поїзних бригад щодо обслуговування опалювальної установки пасажирських вагонів, чим порушив вимоги посадової інструкції.

Старший майстер цеху з екіпірування та сервісного обслуговування пасажирських вагонів ОСОБА_9 не контролював роботу підлеглих працівників, чим порушив свої посадові обовязки, передбачені вимогами п. 2.15 в частині контролю, перевірки дотримання та якості виконання технологічного процесу при підготовці вагонів до рейсу, що свідчить про неналежне виконання ними посадових обовязків та є порушенням трудової дисципліни.

В.о. майстра пункту технічного обслуговування ОСОБА_10 не проконтролював своєчасну подачу поїзда на посадку пасажирів на станцію, чим порушив вимоги посадової інструкції.

За результатами розгляду, майстру ОСОБА_6, провідникам ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вирішено не нараховувати 100% преміальної винагороди за січень 2016 року. Майстра резерву провідників ОСОБА_8, старшого майстра цеху з екіпірування та сервісного обслуговування пасажирських вагонів ОСОБА_9 та в.о. майстра пункту технічного обслуговування ОСОБА_10 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, наказом № 14 від 13 січня 2016, їм оголошено догану.

Не погоджуючись з рішенням суду апелянт в своїй скарзі посилається на те, що відшкодування шкоди при даному виді правовідносин не передбачено чинним законодавством.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком.

Так, судом встановлено, що відносини які виникли між сторонами підпадають під дію ЗУ «Про захист прав споживачів»

Водночас правові відносини, які виникли у позивачів з перевізником регулюються Главою 64 Цивільного кодексу України, про перевезення та спеціальним Законом України «Про залізничний транспорт». Відповідно до ст. 11 Закону України «Про залізничний транспорт» залізниці та підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують безпеку життя і здоровя громадян, які користуються його послугами, а також безпеку руху поїздів, охорону навколишнього природного середовища згідно з чинним законодавством.

Згідно п. 37.3. Правил перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, що затверджені Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України 27.12.2006 року № 1196, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04.04.2007 року за N 310/13577: перевізник зобов'язаний: безпечно та своєчасно перевезти пасажира від пункту виїзду до пункту призначення, указаного в проїзному документі, надавши йому місце згідно з придбаним проїзним документом.

Відповідно до п. 39.11 вказаних Правил, послуги, що надаються пасажирам у вагонах пасажирських поїздів та на вокзалах, повинні бути безпечні для життя і здоров'я пасажира та навколишнього середовища.

З аналізу вказаних норм вбачається, що пріоритетним завданням підприємств залізничного транспорту, що здійснюють перевезення є забезпечення безпеки пасажирів, багажу, вантажобагажу.

Сторонами по справі не заперечується та обставина, що між позивачами та відповідачем укладено договір перевезення пасажира, а тому вказана обставина, в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Зі змісту ст. 922 ЦК України слідує, що законом також передбачено відповідальність перевізника за затримку відправлення пасажира та порушення строку доставки пасажира до пункту призначення, зокрема ч. 1 вказаної статті визначено, що за затримку у відправленні транспортного засобу, що перевозить пасажира, або запізнення у прибутті такого транспортного засобу до пункту призначення перевізник сплачує пасажирові штраф у розмірі, встановленому за домовленістю сторін, транспортними кодексами (статутами), якщо перевізник не доведе, що ці порушення сталися внаслідок непереборної сили, усунення несправності транспортного засобу, яка загрожувала життю або здоров'ю пасажирів, або інших обставин, що не залежали від перевізника.

Досліджуючи матеріали справи, зокрема всі зібрані по справі докази, пояснення сторін, яким дана оцінка в їх сукупності суд звертає увагу на те, що залізниця є стратегічним об'єктом, пріоритетним завданням якого є насамперед безпечне для життя та здоров'я пасажирів надання послуг по перевезенню залізничним транспортом.

Колегія суддів вважає, що обставини, на які посилаються позивачі є підставою для відповідальності відповідача за надання неякісних послуг з перевезення, а вимоги позивачів є доведеними.

Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При цьому, у відповідності з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачений законодавством здійснюється судом. При задоволені вимог споживачів суд одночасно вирішує питання про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» судам розяснено, що до відносин, які регулюються цим законом, відносяться питання з перевезення громадян та їх вантажів.

Стосовно посилань апелянта на недоведеність позивачами своїх вимог, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилає позивач як на підставу для задоволення позову підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, в свою чергу відповідач не надав жодних доказів на підтвердження своїх заперечень, суд прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог в звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» в особі «Дніпропетровського пасажирського вагонного депо» - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

ОСОБА_11