Справа № 329/1382/15-ц
Провадження № 2/329/61/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2016 року Чернігівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого - судді Покопцевой Д.О.,

при секретарі Синяк Л.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач зазначила, що 14.08.2009р. вона позичила відповідачу 10 000 гривень. На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 видала їй розписку, в якій зобовязалася повернути гроші за першою вимогою.

28.10.2013р. відповідач повернула позивачу 2000 гривень.

13.11.2015р. позивач звернулася до відповідача з заявою про повернення їй залишку боргу, в сумі 8 000 гривень, до 15.12.2015р., але дотепер відповідач позичені гроші не повернула.

В звязку з чим просить суд стягнути з відповідача суму боргу та понесені судові витрати.

Подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні заявлених вимог наполягає.

Відповідач в судове засідання не зявилася, про причини неявки суд не сповістила, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заяви про розгляд справи без його участі не надала.

За згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за необхідне позов задовольнити у повному обсязі.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 14.08.2009р. між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу в борг 10 000грн, а відповідач зобовязалася повернути суму боргу за першою вимогою, про що в матеріалах справи міститься оригінал розписки.

У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобовязується повернути позивачу, строк повернення та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

28.10.2013р. відповідач повернула позивачу 2000 гривень.

13.11.2015р. позивач звернулася до відповідача з заявою про повернення їй залишку боргу, в сумі 8 000 гривень, до 15.12.2015р., але дотепер відповідач позичені гроші не повернула.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Тому позов слід задовольнити.

Відповідно ст.88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені квитанцією в матеріалах справи судові витрати в сумі 487грн 20коп (а.с.1-2).

Керуючись ст.1046 ЦК України, ст.ст.10, 11, 209, 212, 214, 215, 218, 224 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована адреса проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, мешкає по вул. Темника, б.5 в смт Чернігівка Запорізької області, суму боргу в розмірі 8 000 гривень, судові витрати в сумі 487 гривень 20 копійок, всього 8 487 (вісім тисяч чотириста вісімдесят сім) 20 копійок..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана апеляційному суду Запорізької області через Чернігівський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Відповідач може подати до Чернігівського районного суду заяву про перегляд рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Покопцева Д.О.