АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Лознян О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 757/24704/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/383/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Матійчук Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просила розірвати шлюб між сторонами, який зареєстрований в Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві 08 січня 2010 року, актовий запис №14.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 08 січня 2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Через психологічну несумісність сім'я не може існувати і фактично розпалась. Сторони спільне господарство не ведуть. Спільне життя подружжя та збереження сім'ї не можливе та суперечитиме її інтересам та інтересам малолітніх дітей.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року позов задоволено та шлюб між сторонами розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність, упередженість та необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, не повне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції задовольнивши вимоги позивача, не забезпечив захист прав відповідача та безпідставно розірвав шлюб сторін.

Суд, на думку апелянта, поверхнево розглянув справу та не врахував, що сім'я могла б зберегтися, оскільки позивач є вкрай емоційною та неврівноваженою людиною, що зі слів апелянта, не дозволяє їй приймати правильні рішення.

ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 заперечував проти апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08 січня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчать свідоцтва про народження дітей.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, вживши всі передбачені законом заходи щодо примирення подружжя, виходив з того, що збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам подружжя, з часу пред'явлення позову, а саме з серпня 2014 року, у сторін було достатньо часу на примирення, проте цього не відбулося

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи, надав достатній час сторонам на примирення, дослідив усі наявні в матеріалах справи докази і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає нормам матеріального права.

Крім того, Постановою Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» з метою правильного й однакового застосування законодавства під час вирішення справ даної категорії, судам роз'яснено які дії обов'язково слід вчиняти при розгляді подібних справ.

Так, в пункті 10 вказаної Постанови зазначено, що Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК).

Якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті.

Судом першої інстанції дотримано і вказані роз'яснення Верховного Суду України та, у зв'язку із відсутністю згоди відповідача на розірвання шлюбу та наявності малолітніх дітей, вжито усі передбачені законодавством заходи щодо примирення подружжя, передбачені ч. 1 ст. 111 СК України та ч. 5 ст. 191 ЦПК, надано достатній час для примирення, а саме позов подано у серпні 2014 року, а рішення ухвалено 19 листопада 2015 року, тобто на примирення у сторін було більше року.

Після закінчення призначеного судом максимально передбаченого строку на примирення позивач все одно наполягала на припиненні шлюбу, а тому суд першої інстанції правильно вирішив справу по суті, вірно зазначивши, що відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

З наведених підстав колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не захистив інтереси відповідача та не врахував, що шлюб можливо було зберегти.

Інших доводів про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді