АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 752/2533/15 Головуючий у 1-ій інстанції - ЧередніченкоН.П.
Апеляційне провадження 22-ц/796/1904/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2016 року колегія суддів cудової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Музичко С.Г.

Суддів - Прокопчук Н.О., Саліхова В.В.,

при секретарі - П'ятничук В.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Діамант банк» до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочин

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року позов ПАТ «Діамант банк» до ОСОБА_2 про застосування наслідків недійсності правочинів задоволено.

Застосовано наслідки недійсності укладеного між Публічним акціонерним товариством «Діамантбанк» та ОСОБА_2 Договору про виплату винагороди від 12.07.2013 року б/н та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Діамантбанк» отримані за цим договором грошові кошти в сумі 12 000 000,00 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що кошти, перераховані ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_2, згідно ч. З ст. 2 Закону України «Про оплату праці» є заробітною платою, а тому не можуть бути повернуті в порядку реституції в силу ст. 1215 Глави 83 ЦК України.

Крім того, невиконаний правочин, є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216, п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року № 9).

Вважає, що рішення суду про стягнення винагороди на користь ОСОБА_2 не ґрунтувалося на договорі, визнаному недійсним.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник позивача ПАТ «Діамантбанк» - Агафонов A.B. проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності та обґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 12.07.2013 року між ПАТ «Діамантбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про виплату винагороди б/н, згідно до умов якого ПАТ «Діамантбанк» взяло на себе зобов'язання сплатити ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 12 000 000,00 грн. за роботу на посаді Голови Правління ПАТ «Діамантбанк».

Згідно п.2 цього Договору частина винагороди в сумі 5 648 405,89 грн. виплачується готівкою в день звільнення ОСОБА_2, а саме 12.07.2013 року. Інша частина винагороди в сумі 6 351 594.11 грн. виплачується ОСОБА_2 готівкою на першу його вимогу(а.с.9).

Відповідно до ч. З ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ч. З ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.10.2014 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «Діамантбанк» задоволено частково, зобов'язано ПАТ «Діамантбанк» повернути ОСОБА_2 трудову книжку та стягнуто з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 12 003 654,00 грн. (а.с.10-15).

Ухвалою від 17.11.2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Діамантбанк».(а.с.20-21)

27.11.2014 року Відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 45639519 з метою примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року в частині стягнення з ПАТ «Діамантбанк» на користь ОСОБА_2 коштів у сумі 12 003 654,00 грн. (а.с.22)

28.11.2014 року ПАТ «Діамантбанк», керуючись положеннями ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», самостійно та у строк, передбачений Законом для добровільного виконання, виконало рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року шляхом перерахування коштів у сумі 12 003 654,00 грн. на особовий рахунок ОСОБА_2 у ПАТ «Діамантбанк» № НОМЕР_1, що підтверджується відповідним платіжним дорученням № 1040_21 від 28.11.2014р., випискою з особового рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 відкритого у ПАТ «Діамантбанк» (а.с.23), довідкою ПАТ «Діамантбанк» № 1453/25.2/1-02 від 10.02.2015р. за підписом Першого заступника Голови Правління та головного бухгалтера(а.с.25).

З часу зарахування 12 003 654,00 грн. на рахунок відповідача, останній, на виконання Договору про виплату винагороди від 12.07.2013 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року, набув у власність зазначені грошові кошти.

11.07.2014 року рішенням Печерського районного суду м. Києва позовну заяву ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним задоволено. Договір про виплату винагороди від 12.07.2013р., укладений між ПАТ «Діамантбанк», в особі Голови Спостережної ради ПАТ «Діамантбанк» ОСОБА_5 та ОСОБА_2, визнаний недійсним. Позовну заяву ОСОБА_5 до ПАТ «Діамантбанк». ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 суму у розмірі 12 000 000,00 грн. (а.с.26-31)

23.10.2014 року рішенням Апеляційного суду м. Києва апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 задоволено частково, апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2014 року скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та у задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «Діамантбанк», ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків відмовлено, (а.с.32-36)

04.02.2015 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу ПАТ «Діамантбанк» задоволено частково, рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Діамантбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання договору недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України скасовано, залишено в силі в цій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.07.2014 року. В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 року залишено без змін.(а.с.52-58)

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, і в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних нравочинів.

Як роз'яснено у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України віх 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних спраї про визнання правочинів недійсними» за змістом статті 216 ЦК та виходячі із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконанні сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише дл визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочии недійсним. У разі, якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Оскільки відповідач набув у власність грошові кошти у сумі 12 003 654,00 грн., шляхом їх зарахування на розрахунковий рахунок, відтак Договір про виплату винагороди від 12.07.2013 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2014 року є виконаними.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата, платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ч. 1 ст. 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює виключення із цього правила: якщо виплата вказаних платежів проведена добровільно; є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; у разі недобросовісності з боку набувача.

Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, однак , зазначене у ст. 1215 ЦК України майно набуте на підставі рішення суду, тому підлягає поверненню.

При цьому, питання про повернення коштів у порядку передбаченому ст. ст. 380-382 ЦК України стороною позивача не заявлено.

Згідно з ч.2 п. 3 ст. 361 ЦК України підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду.

Постановою Вереховного Суду України від 24.06.2015 року скасовано ухвалу ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.02.2015 року , рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.10.2014 року залишено без змін.

Як встановлено судом апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_2 у встановленому законом порядку звернувся до суду із заявою про перегляд оскаржуваного рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. А відповідно до части 2 зазначено статті, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді