Справа № 310/2183/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

17 серпня 2016 року Бердянський міськрайонний суд Запорізької області

у складі:

головуючого судді Ревуцького С.І.

при секретарі Мазняк О.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади м.Бердянська в особі Бердянської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, який надалі уточнила та в якому вказує, що позивачу на праві власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1. Інші 3/4 частини вказаної квартири належать її матері ОСОБА_3, її сину ОСОБА_3 ОСОБА_4 та її бабусі ОСОБА_5. На час звернення до суду ОСОБА_5 померла 28.02.2001р., ОСОБА_3 померла 11.06.2015р. Позивач та її мати вважали, що оскільки вони постійно проживали з ОСОБА_5 до її смерті і продовжували проживати у вказаній квартирі після її смерті, то ОСОБА_3 є спадкоємицею, що фактично прийняла спадщину і її звернення до нотаріальної контори не є необхідною. Після смерті матері позивача ОСОБА_3 позивач звернулась до нотаріальної контори та виявилося, що у відповідності до ЦК 1963р., який діяв на час смерті ОСОБА_5, ані вона, ані її мати ОСОБА_3 не були спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5, тому не мали та не мають право на спадщину після її смерті. Але в той же час позивач з 2001 року добросовісно володіла майном у вигляді 1/4 вказаної квартири, доглядала за нею, сплачувала комунальні послуги, робила ремонт, тому вважає, що має право на визнання за нею право власності на цю частину квартири за набувальною давністю в порядку ст.344 ЦК України, що і просить в своєму позові.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили позов задовольнити.

Відповідач - територіальна громада м.Бердянська в особі Бердянської міської ради надіслала до суду письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позову, оскільки по справі не доведена наявність всіх підстав для визнання права власності позивача на вказану квартиру за набувальною давністю, просила розглянути справу без участі представника відповідача.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 підтвердили факт проживання позивачки, а також її матері ОСОБА_3, її сина ОСОБА_3 ОСОБА_4 та її бабусі ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1 на час її приватизації в 1995 році. При цьому ОСОБА_5 почала проживати у цій квартирі з 1994 року. За весь цей час, в тому числі після смерті ОСОБА_5 квартира доглядалась, там робилися поточні ремонти.

Заслухавши пояснення позивача, її представника, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 02.03.1995р. з реєстраційною карткою КПТІ, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності у невизначених частках ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_11 та ОСОБА_5.

Згідно свідоцтва про смерть 1-ЖС №192814, ОСОБА_5 померла 28.02.2001р.

Згідно свідоцтва про смерть І-ЖС №330254, ОСОБА_3 померла 11.06.2015р.

Суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, в тому числі свідченнями свідків, допитаних в судовому засіданні, що ОСОБА_3 до своєї смерті 11.06.2015р., позивач ОСОБА_1 та її син ОСОБА_12 проживали у вказаній квартирі та доглядали за нею як до смерті ОСОБА_5, так і після її смерті.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років… набуває право власності на це майно (набувальна давність)…

За змістом та суттю вказаної правової норми, необхідними умовами для її застосування є факт добросовісного (тобто особа не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності) заволодіння чужим майном та володіння цим майном на протязі визначеного законом часу. Аналогічне зазначене в п.9 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.

В даному випадку суд вважає вказані обставини такими, що не є доведеними наданими позивачем доказами.

Так, до суду не надано жодного доказу того, в який час, при яких обставинах та якими саме діями позивача здійснилося заволодіння чужим майном, тобто майном ОСОБА_5 За фактичними обставинами справи позивач та члени її сімї проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1 як до смерті ОСОБА_5, так і після її смерті, тобто жодної події, яка б свідчила про заволодіння майном ОСОБА_5 після її смерті саме з боку позивача, не відбулося.

Крім того, недоведеним та незрозумілим є твердження позивача та її представника, що заволодіння майном ОСОБА_5 відбулося добросовісно, тобто позивач не знала і не могла знати, що це майно не належить їй, оскільки у свідоцтві про право власності на житло від 02.03.1995р., яке було в наявності весь цей час, чітко і зрозуміло вказані власники квартири АДРЕСА_1, в тому числі ОСОБА_5 У відповідності до діючого на той час ЦК, позивач не була і не могла бути спадкоємцем померлої ОСОБА_5

Крім того, незрозумілою є позиція позивача та її представника в суді, згідно якої заволодіння відбулося саме зі сторони позивача та її матері ОСОБА_3 за умови повного ігнорування того, що в той же час у вказаній квартирі проживав ще один співвласник ОСОБА_12

Крім того, недоведеним є факт володіння позивачем вказаним нерухомим майном на протязі 10 років, оскільки доводи позивача про сплату комунальних послуг та ремонту цього майна весь цей час не доведено жодним доказом. Насправді, згідно наданих до суду платіжних документів, комунальні послуги за вказану квартиру сплачувались не позивачем, а її матірю ОСОБА_3, а єдиним доказом проведення поточного ремонту в квартирі є свідчення свідка ОСОБА_8, яка стверджувала, що бачила проведення такого ремонту ОСОБА_13, а не позивачем.

За таких обставин суд доходить висновку, що всі необхідні підстави для застосування положень ст.344 ЦК України відсутні, інші підстави для задоволення позовних вимог також відсутні, тому позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.344 ЦК України, ст.ст.212-218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до територіальної громади м.Бердянська в особі Бердянської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

СуддяОСОБА_14