Справа № 588/1279/16-ц
провадження № 2/588/639/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2016 року Тростянецький районний суд Сумської області в складі: головуючого судді - Маслова В.В., за участю секретаря - Ноздріної В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тростянець цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором,

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 12.05.2011 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 30.09.2016 відповідач має заборгованість - 21620,49 грн., яка складається з наступного: 1921,27 грн. - заборгованість за кредитом; 15393,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1005,74 грн. - штраф (процентна складова). У зв'язку з цим, позивач просив суд стягнути із відповідача всю суму заборгованості за договором.

Представник позивача в судові засідання не з'являвся, подав суду заяву, у якій розгляд справи просив провести без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач, будучи засудженим до покарання у виді позбавлення волі та відбуваючи покарання в Сумському СІЗО, направив суду заяву, згідно з якою заперечував проти заявлених вимог, посилаючись на те, що він дійсно 12.05.2011 уклав договір з позивачем та отримав кредит в розмірі 2000 грн., проте наприкінці 2011 року вказаний кредит ним було погашено, після чого кредитна карта ним була втрачена.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, мотивуючи рішення, зазначає про наступне.

У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути Кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.

З матеріалів справи судом встановлено, що сторони 12.05.2011 уклали договір б/н, у вигляді заяви, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.8-9).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві та Тарифах банку.

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.(а.с.9)

Позивач умови договору виконав надавши кредит на умовах визначених у договорі.

Відповідач не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, не надавши своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом, у наслідок чого станом на 30.09.2016, згідно розрахунку наданого позивачем має заборгованість - 21620,49 грн., яка складається з наступного: 1921,27 грн. - заборгованість за кредитом; 15393,48 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2800 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 1005,74 грн. - штраф (процентна складова).

Дослідивши вказаний розрахунок заборгованості, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги про стягнення заборгованості за кредити договором підлягають частковому задоволенню.

Зокрема, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги у частині стягнення з відповідача 1921,27 грн. - заборгованості за кредитом; 15393,48 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 2800 грн. - заборгованість за пенею та комісією.

Разом із тим, на переконання суду не підлягають задоволенню позовні вимоги банку у частині стягнення штрафів: 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 1005,74 грн. - штрафу (процентна складова).

Відмовляючи в цій частині позовних вимог суд виходить із наступного.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

З огляду на зазначене та беручи до уваги, що судом задовольняються позовні вимоги в частині стягнення суми пені за порушення строків виконання грошового зобов'язання по сплаті кредиту, то вимоги в частині стягнення штрафів не підлягають задоволенню, оскільки одночасне задоволення вказаних вимог матиме своїм наслідком недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на зазначене та беручи до уваги те, що заявлені позивачем позовні вимоги підлягають частковому задоволенню то, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені позивачем судові витрати в сумі - 1282 грн., (21620,49 - 1505,74 =20114,75; 21620,49 / 100 = 216,20; 20114,75 / 216,20 = 93,03 (%задоволених позовних вимог); 1378* 93,03 % = 1282) виходячи із суми сплаченого позивачем судового збору та пропорційно задоволеній частині позовних вимог.

Окремо суд вважає за необхідне дати оцінку запереченням відповідача стосовно погашення заборгованості наприкінці 2011 року та втрати банківської карти.

Як вбачається з розрахунку заборгованості та наданої позивачем виписки про рух коштів по рахунку, відповідач частково сплачував заборгованість за договором і після 2011 року.

Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної катки відповідача - баланс станом на дату укладання кредитного договору (надана сума кредиту), всі операції за кредитною карткою (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після поведеної з коштами операції).

Відповідачем розрахунок заборгованості позивача не спростовано та не надано будь-яких доказів погашення заборгованості за кредитом та, відповідно, виконання умов договору належним чином.

Оцінюючи твердження відповідача стосовно втрати кредитної картки суд виходить із наступного.

Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено визначення електронного платіжного засобу (п.1.14) - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.

У п. 1.27 вказаного Закону дається визначення, що платіжна картка - електронне платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунку платника або з відповідного рахунку банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Частиною 16 ст. 14 Закону встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов'язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та / або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів.

Відповідно до умов договору укладеного між позивачем та відповідачем клієнт зобов'язаний:

- застосовувати заходи до запобігання втрати картки, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магніту смугу, або їх незаконного використання (п. 1.1.2.10 Умов і правил надання банківських послуг);

- інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом в трати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання (п 1.1.2.11 Умов і правил надання банківських послуг);

У 3-х денний термін після усної заяви про втрату картки, ПІНа надати письмову заяву в Банк (п. 1.1.2.12 Умов і правил надання банківських послуг).

Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту письмової заяви про блокування коштів па Картрахунку і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки до стоп-листа Платіжної системи (п. 1.1.5.29 Умов і правил надання банківських послуг).

Доказів того, що відповідач повідомляв про втрату картки суду надано не було, грошові кошти знімалися за допомогою банкомату, відповідно особа (або ж сам відповідач), яка знімала кошти мала в наявності платіжну карту і знала ПІН -код властивий даній карті, а згідно п.1.1.1.106 Умов і правил надання банківських послуг PIN-код відомий лише держателю карти та необхідний для здійснення операцій з платіжною картою.

Враховуючи п. 1.1.5.29 кредитного договору, клієнт несе повну відповідальність за операції проведені з картою. Клієнт у свою чергу має право стягнути суму відшкодування з винних осіб встановлених в кримінальному порядку.

У зв'язку з відсутністю доказів звернення відповідача в Банк із заявою про внесення картки в стоп-лист платіжної системи, а також будь-яких звернень відповідача про втрату карти, заперечення відповідача не приймаються судом до уваги, як необґрунтовані.

Керуючись ст.10, 11, 13, 60, 61, 63, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 20114,75 грн. та судові витрати в сумі 1282 грн.

У задоволенні іншої частини позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Сумської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 діб з дня йог о проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. В. Маслов