Справа №2/359/1518/2016

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Саган В.М.,

при секретарі Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Борисполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мирненської сільської ради Бориспільського району, Київської області про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,-

встановив:

10.05.2016 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, яким просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Мала Стариця, вул.Леніна №24-а, та належали ОСОБА_2, який помер 11.01.2013 року.

В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що 11.01.2013 року помер її батько ОСОБА_2 Після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Мала Стариця, вул.Леніна №24-а. За життя померлим було складено заповіт, відповідно до якого все своє майно, що буде належати йому на час смерті він заповів їй. Після смерті батька, вона в установлений строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус їй відмовив, посилаючись на те, що воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Проте, факт наявності та володіння даного домоволодіння підтверджується відповідним технічним паспортом, витягом з господарської книги, довідками сільської ради. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає позивач і звернулась до суду з вказаним позовом.

В судове засідання позивач не зявилась, проте надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, а справу розглянути за її відсутності.

Від відповідача ОСОБА_3 сільської ради Бориспільського району, також надійшла заява за підписом голови ОСОБА_4, з проханням розглянути справу без участі представника сільської ради.

Суд, дослідив, проаналізував та оцінив всі зібрані по справі докази у їх сукупності виходячи з їх допустимості, та дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вставлено в судовому засіданні, 11.01.2013 року помер ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 499472 від 15.01.2013 року (а.с.12).

Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння №24-а по вул.Леніна в селі Мала Стариця Бориспільського району Київської області.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визнані у заповіті.

Судом встановлено, що за життя, а саме 24.12.2003 року ОСОБА_2 було складено заповіт, за яким останній зробив таке розпорядження, що все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що він за законом матиме право, він заповідає ОСОБА_1 (а.с.13).

В установлений законом строк, позивач звернулась 1-ої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_2 В результаті чого нотаріусом було заведено та зареєстровано спадкову справу № 54590807, що підтверджується даними витягу (а.с.15).

06.09.2013 року держаним нотаріусом 1-ої Дніпродзержинської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння, оскільки позивачем не надано відповідний правовстановлюючий документ (а.с.14).

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 вказаного Закону, реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З даних технічного паспорту на спадкове домоволодіння (а.с.18-21) слідує, що останнє було побудовано в 1986 році. З даних довідки виконкому ОСОБА_3 сільської ради, Бориспільського району №411 від 09.07.2014 року (а.с.16) вбачається, що згідно з записом погосподарської книги № 1960-3, житловий будинок під № 24-а по вул. Леніна в с. Мала Стариця, Бориспільського району, Київської області належав ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Крім того, рішенням ОСОБА_3 сільської ради, Бориспільського району від 10.08.2012 р. (а.с.23) ОСОБА_2 передано у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,05 га за адресою с.Мала Стариця, вул.. Леніна, 24-а. Разом з цим, з довідки сільської ради № 901 від 29.08.2012 року, слідує, що ОСОБА_2 користується вказаною земельною ділянкою з 1984 року (а.с.24).

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту запис у погосподарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Таким чином, можливо прийти до висновку, що ОСОБА_2 згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володів спадковим будинком на праві власності.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку».

Крім того, відповідачем у справі є відповідна сільська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Заперечень проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння сільська рада не надала. Дана обставина свідчить про те, що задоволення предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільного права, одним з яких є - визнання права.

Враховуючи викладені обставини, та той факт що позивач, як спадкоємець померлого, з обєктивних причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину, її право підлягає судовому захисту, шляхом визнання за нею права власності на нерухоме майно, що належало спадкодавцю на законних підставах, тому позов необхідно задовольнити.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3,10,11,60,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

вирішив :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться, за адресою: Київська область, Бориспільський район, с.Мала Стариця, вул.Леніна №24-а, в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_2, який помер 11 січня 2013 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Саган В.М.