н/п 2/490/303/2016 Справа № 490/3975/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2016 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєві у складі :
головуючого - судді Гуденко О.А.,
при секретарі Гудковій Є.С.,
за участю позивачів, їх представника ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5, треті особи- Степанов ОСОБА_6, ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визнання договору купівлі-продажу недійсним , -
В квітні 2015 року позивачі звернулися до суду із позовом до ОСОБА_8 з подальшим уточненням позовних вимог , в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_2В,, який діяв в своїх інтересах та за дорученням від імені бабусі ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 27 квітня 2001 року та засвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 2882.
Ухвалою суду від 10 листопада 2015 року відповідачку ОСОБА_8 , яка померла , замінено на її правонаступників спадкоємців за законом ОСОБА_4 та за заповітом ОСОБА_5.
У судовому засіданні позивачі, їх представник вимоги позову підтримали пояснивши, що при укладанні договору купівлі-продажу вони внаслідок збігу тяжких обставин , а саме звільненням за скороченням штатів ОСОБА_2 і втратою ним будь-якого заробітку, вкрай хворобливого стану матері ОСОБА_11, яка потребувала термінової операції вади серця, необхідністю постійного , тривалого та вартістного лікування сина ОСОБА_12 , який є інвалідом дитинства , страждав на неврологічне захворювання і лікування якого у його віці неможливо було переривати , - помилилися щодо природи укладеного правочину. Тобто позивач та його бабуся вважали, що фактично укладають договір застави цієї квартири, як забезепечення повернення боргу у розмірі 8 000 грн. синові ОСОБА_8 - ОСОБА_4 Тому їх волевиявлення не було вільним та не відповідало їх дійсному бажанню. Після повернення суми боргу відповідачка відмовилася від повернення у власність ОСОБА_2 квартири без дозволу сина, а останній ухилявся від виконання умов договору, а в подальшому навіть вимагав повернення додаткової суми грошей та погрожував їх родині. Десь приблизно в 2003 році вони дізналися, що ОСОБА_4 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі строком на 15 років за шахрайські дії з нерухомістю та вбиство попередніх власників квартир після їх відчуження на його та інших співучасників злочинів користь.
Тривалий час вони побоювалися за власне життя та життя своїх дітей , не мали можливості дізнатися, що сталося з ОСОБА_8 та де перебуває її син. Лише влітку 2013 року вони дізналися, що ОСОБА_8 померла, а ОСОБА_4 відбуває покарання у виправній колонії, після чого і звернулися за юридичною допомогою за захистом своїх прав. В зв'язку з наведеним просили поновити строк позовної давності на звернення до суду з цим позовом.
Також в обгрунтування своїх вимог позивачка ОСОБА_3 посилалася на те, що оспорюваний договір є таким, що порушує права неповнолітніх дітей, оскільки вчинений без дозволу органу опіки та піклування на відчуження житла, право користування яким мали на той час її неповнолітні діти ОСОБА_12, 23.01. ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, 19.07. ІНФОРМАЦІЯ_2, які з моменту народження проживали в цій квартирі. Оспорюваним договором їх фактично позбавили належних житлових умов, змусивши проживати в одній кімнаті разом з батьками та двома хворими бабусями.
Відповідачі в судове засідання не зявилися. Про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялися судом належним чином. Згідно зі ст.ст.224,225 ЦПК України ухвалено про проведення заочного розгляду справи.
Представник третьої особи Служби у справах дітей Центрального району відніс вирішення позову на розсуд суду.
Треті особи ОСОБА_12 та ОСОБА_7 просили про задоволення позову, підтвердили викладені в ньому обставини.
Вислухавши пояснення сторін, їх представника, показання свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини.
У відповідності зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених особами вимог і на підставі представлених сторонами доказів, а ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначають, що кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду від 28 листопада 1994 року ОСОБА_11 ( мати позивача), ОСОБА_9 (бабуся позивача) та ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_2 в рівних частках по 1/3 частки кожному.
Квартира є трикімнатна , загальною площею 96,1 кв.м., житловою площею 82,1 кв.м., розташована на першому поверсі одноповерхового житлового будинку.
Згідно копії паспорту позивачі прописані в цій квартирі по теперішній час.
Позивачі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 1986 року по теперішній час.
Ця квартира є єдиним нерухомим майном позивача, є його та його родини єдиним місцем проживання, єдиною матеріальної цінністю.
Відповідно до копії договору купівлі-продажу 27 квітня 2001 року ОСОБА_2 , який діяв від свого імені та згідно нотаріально посвідченого доручення від 23.04.2001 року від імені ОСОБА_9 , продав ОСОБА_8 2/3 частин квартири за номером 5 по вул.Адміральська, 3 в м.Миколаєві за ціною продажу 8 000 грн. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 2882 та за ОСОБА_13 в КП ММБТІ було зареєстровано право власності на дане нерухоме майно.
Але , 23 квітня 2001 року , тобто в той же день і у того самого нотаріуса, що і довіреність, ОСОБА_9 оформила заповіт, яким заповідала все своє майно в рівних частках онукам ОСОБА_12 та ОСОБА_7
При цьому, як слідує з висновку ТБ Юрінформ, реальна ринкова вартість цієї квартири за аналогами продажу станом на квітень 2001 року становила 50 000 грн відповідно 2/3 частки цієї квартири коштували приблизно 33 333 грн.
Інша 1/3 частка вказаної квартири , яка належала матері позивача ОСОБА_11, яка померла 18.07.2001 року, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом належить на теперішній час ОСОБА_2
Згідно Довідки про склад сім'ї від 28.05.2012 року, в спірній квартирі прописані з 1989 року позивач, з 2000 року позивачка, з 2004 та 2005 років, відповідно з часу отримання паспортів, їх діти.
Ні відповідачі, ні ОСОБА_8, ні будь-які інші особи в спірній квартирі зареєстровані не були . Як пояснили сторони та свідки в судовому засіданні з часу укладення оспорюваного договору в квартиру з боку покупця ніхто не вселявся, не виявляв намір щодо користування нею. Протягом усього часу позивачі оплачують комунальні послуги за квартиру в цілому.
Як вбачається зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 № 24/2013 , після її смерті з заявою про прийняття спадщини звернувся ОСОБА_5, повідомив нотаріуса лише про наявність у спадкодавиці квартири по вул.Крилова в м.Миколаєві, свідоцтва про право на спадщину не отримав.
Як вбачається з Вироку від 11.04.2003 року апеляційного суду Миколаївської області, ОСОБА_4 засуджено за сукупністю покарань до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна та позбавленням права займатися діяльністю в сфері нерухомості строком на 3 роки . ОСОБА_4 засуджено за злочинні дії, а саме привласнення шахрайським шляхом житла потерпілих осіб ( як шляхом використання довіреностей від власників квартир на продаж їх майна, так і шляхом укладання договорів купівлі-продажу квартир під виглядом застави цього майна, зловживаючи довірою та використовуючи обман, ніби-то даючи кошти у борг , не даючи особам прочитати умови угоди та усвідомити значення своїх дій ) , вимагання та підробка документів , вбивство з обтяжуючими обставинами колишніх власників квартир після відчуження у них злочинним шляхом їх житла . Такі злочинні дії группи з пяти осіб, в тому числі ОСОБА_4, вчинялися ними протягом 1998 -2001 років.
Також медичними документами, наявними в матеріалах справи, підтверджується, що ОСОБА_11Б, страждала на важку форму вади серця і потребувла оперативного лікування з 1996 року, неодноразово проходила стаціонарне лікування, потребувала постійного медикаментозного лікування.
ОСОБА_12 , син позивачів, є інвалідом другої групи з дитинства і, як пояснили позивачі та допитані в судовому засіданні свідки, все дитинство потребував постійного та систематичного лікування в зв'язку з неврологічною хворобою, інакше не зміг би стати повноцінною людиною та втратив здатність до спілкування.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на час укладання оспорюваної угоди, позивачка працювала вчителем хімії в загальноосвітній школі, а позивач 01.11.1999 року був звільнений за скороченням штатів з попереднього місця роботи і не працював офіційно до 01.10.2004 року. ОСОБА_2 є інвалідом третьої групи ( за зором).
Як пояснив в судовому засіданні свідок ОСОБА_14, приблизно в 2001-2002 роках до нього в м.Харків приїхав разом з ОСОБА_4 його колишній тренер ОСОБА_2 і попросив в борг кошти 8 000 грн. , які він тут же передав ОСОБА_4 за повернення квартири . Після цього ОСОБА_2 повернув йому частинами ці кошти.
Як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_15, ОСОБА_16В, ОСОБА_17 ( близьки друзі позивачів), ОСОБА_12 та ОСОБА_7, дійсно на початку 2000-х років у родині ОСОБА_7 було вкрай важке матеріальне становище, жили на маленьку зарплату вчителя та пенсію бабусь, які також постійно хворіли та потребували лікування, необхідно було терміново лікувати сина ОСОБА_18 у Харковському НДІ, а ОСОБА_2 втратив роботу . Вони знали, що він намагався задля можливості відкрити столярну майсерню з метою хоч якимось чином заробити кошти на утримання родини та лікування сина та матері, через свого знайомого позичити у ОСОБА_4 кошти під заставу житла, а в подальшому повернув останньому усю суму боргу з відсотками. Також свідки підтвердили, що протягом усього часу з 2001 року ніхто не намагався вселитися до квартири позивачів, чи зареєструвати там своє місце проживання.
Так, із змісту позовної заяви та пояснень в судовому засіданні вбачається, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі посилалися, в тому числі і на те, що за збігом обставин на час укладання угоди їх родина перебувала у вкрай важкому матеріальному становищі , ОСОБА_2В ., як єдиний чоловік у родині залишився без заробітку, і тільки на умовах тимчасової передачі квартири в заставу для забезпечення повернення грошового боргу він погодився укласти договір про відчуження квартири, яка є єдиним місцем проживання його родини, єдиною матеріальної цінністю, іншого нерухомого майна у родини немає.
Тобто фактично посилався на те, що угода була укладена ним внаслідок збігу тяжких обставин.
Відповідно до вимог ст.. 57 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.
Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі стягується його вартість.
Відповідно до вимог ст.. 59 ЦК України в редакції 1963 року,угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.
Відповідно до п.12 Постанови Пленуму ВСУ N 3 від 28.04.78 « Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.
Збігом тяжких обставин слід вважати такий майновий або особистий стан громадянина чи його близьких (крайня нужденність, хвороба тощо), які примусили укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах.
Важка обставина оцінювана категорія, яка породжує мотив вчинення правочину, і має визначатися судом з урахуванням усіх обставин справи.
Доводи позивача щодо збігу тяжких обставин та відсутність направлення його волевиявлення на відчуження на користь сторнньої особи за значно нижчу за реальну вартість ціну квартири , підтверджуються вищенаведеними матеріалами справи. До того ж наведене підтверджується тією осбставиною , що відповідачі та безпосередньо покупець за оспорюваним договором за весь не вчиняли жодних дій , направлених на його реальне виконання -а саме щодо користування придбаним майном.
Також суд враховує, що шахрайська діяльність ОСОБА_4 (сина покупця за договором) за таким самим злочинним шляхом позбавлення нужденних осіб єдиного житла у період 1998-2001 років встановлена вироком суду, що набрав законної сили.
Зазначені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу було вчинено позивачем внаслідок збігу тяжких обставин, а саме через необхіднеість термінового лікування сина та матері, втрату роботи , що примусило його укласти договір на вкрай невигідних умовах за низьку ціну відчудити єдине своє та бабусі цінне майно та єдине місце проживання всієї родини на користь іншої особи без усякого застереження щодо подальшого повернення цієї квартир за умови повернення боргу.
На підставі викладеного, у відповідності до ст. 57,59 ЦК України в ред. 1963 року , суд приходить до висновку, що оспорюваний договір купівлі-продажу частки квартири вчинений ОСОБА_2 та ОСОБА_9 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, і це згідно з є підставою для визнання угоди недійсною з поверненням сторонам одна одній всього отриманого ними за угодою.
Тому позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими і підлягають задоволенню.
Також суд враховує, що відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.
З матеріалів справи вбачається, що неповнолітні на той час діти ОСОБА_12 та ОСОБА_7 проживали в зазначеній квартирі ( місце проживання неповнолітніх дітей визначається за місцем проживання їх батьків, якщо не доведено іншого) , мали право на користування нею, 1/3 частка квартири була б залишена їм у спадщину ОСОБА_9 Отже , укладення оспорюваної угоди значно погіршило як їх майнові, так і житлові права.
Разом з тим, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити, оскільки вона не була учасником цієї угоди, спірна квартира не була спільним майном подружжя, і на теперішній час вона не є законним представником дітей ОСОБА_12 та ОСОБА_7 в зв'язку з досягненням ними повноліття.
Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до позовів про визнання оспорюваних правочинів недійсними і про застосування наслідків недійсності нікчксмного правочину, право на предявлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до положень ст.ст.71,74, 75, 76 , 80 ЦК України в редакції 1963 року, який діяв на час спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.
Матеріалами справи підтверджується, що на запит представника позивачів отримано відомості щодо відбування покарання ОСОБА_4 дійсно влітку 2013 року, що є підставою для поновлення строку на захист порушеного права.
Крім того, поновлюючи строк позовної давності та задовольняючи позов, зважаючи на обставини конкретної справи, суд виходить із загальних засад цивільного законодавства, визначених ст. 3 ЦК України, а саме принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також вимог закону стосовно того, що кожний правочин повинен відповідати моральним засадам суспільства.
Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -
Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати договір купівлі-продажу 2/3 часток квартири АДРЕСА_4, укладений 27 квітня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 та ОСОБА_9 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим номером № 2882 - недійсним.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення можу бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене через суд першої інстанції до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги .

Суддя Гуденко О.А.