АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач-Чобіток А.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого -Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до Алієва Гідаят Закір-огли про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року позивач пред»явив вказаний позов до відповідача та зазначав, що 01.11.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № 014/2555/73/63472 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 74 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних та строком повернення до 01.11.2014 року.

Посилаючись на те,що відповідач своїх збов»язань щодо повернення кредитних коштів не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 6652,05 грн.,позивач просив стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначає, що суд помилково прийшов до висновку про пропущення позивачем строку позовної давності на пред»явлення позову до відповідача,оскільки строк дії договору закінчився 01.11.2014 року і саме з цієї дати належить відраховувати строк позовної давності, а не з лютого 2011 року,тобто з моменту сплати останнього платежу за графіком.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги , обставини справи , колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено, що 01.11.2007 року між сторонами , був укладений кредитний договір №014/2555/73/63472 , за умовами якого банк надав, а позивач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 74 000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,50 % річних та строком повернення до 01.11.2014 року.

Пунктом 5.1 вказаногодоговору позичальник зобов"язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту відповідно до п. 1.3 кредитного договору та остаточне погашення отриманого кредиту до 01.11.2014 року на рахунок, зазначений у п. 4.1; щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місцем отримання кредиту, та при остаточному погашенні кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів на рахунок, зазначений в п. 4.1.

Згідно з розрахунком заборгованості наданим позивачем, остання сплата чергового платежу, відповідачем здійснена 29.12.2010 року ( а.с. 7 - 9) .

Даний позов направлено до суду поштою 12.11.2015 року ( а.с.28 конверт).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» , суд встановив та виходив з того, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, встановлений ст. 257 ЦК України, про що заявлено відповідачем .

Таке рішення суду є законним та обґрунтованим , відповідним обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 253 , ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із статтею 509 ЦК України, зобов»язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Одним із видів порушення зобов»язання є прострочення-невиконання зобов»язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов»язання» ( статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов»язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже зазначалось вище, то пунктом 5.1. договору № 014/2555/73/63472 від 01.11.2007 року, укладеного між сторонами , встановлено, що відповідач зобов"язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця отримання кредиту, часткове погашення кредиту.

Враховуючи, викладене та ту обставину, що останній платіж відповідачем здійснено 29.12.2010 року, то погашення кредиту повинно було проведено відповідачем не пізніше 15.01.2011 року .

Таким чином, саме з 15.02.2011 року у позивача виникло право пред»явити до Алієва Гідаят Закір-огли вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та відсотків за користування ним і таке право діяло протягом трьох років до 15.02.2014 року .

Проте позов пред»явлено лише 12.11.2015 року.

Твердження позивача про те, що строк виконання зобов»язання щодо повернення кредитних коштів за договором визначений датою 01.11.2014 року , на увагу не заслуговує, оскільки вказана дата є строком дії кредитного договору, а строки погашення кредиту , визначено пунтком 5.1. договору, про що зазначено вище та враховано судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

За таких обставин, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності , суд першої інстанції мав усі передбачені законом підстави для відмови у задоволенні позову , оскільки поважних причин, за яких позивачем пропущено строк пред»явлення даної вимоги не встановлено та на такі останнім не вказано.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -