Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 05 червня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав у борг 40 тис. дол. США, які зобов'язався повернути до 29 жовтня 2014 року, а також щомісяця сплачувати відсотки за користування позиченими коштами в розмірі 4 % річних від суми позики до дати фактичного повернення боргу. На підтвердження отримання в борг коштів відповідач, крім договору позики, власноручно написав боргову розписку.

Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за вищевказаним кредитним договором не виконав, позивач, з урахування заяв про збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 05 червня 2014 року № 2, загальний розмір якої станом на 23 лютого 2015 року в перерахунку за офіційним курсом гривні до іноземних валют, установленим Національним банком України, становить 2 131 774 грн 58 коп. та складається з: 1 133 922 грн 64 коп. - сума основного боргу за договором позики, 226 784 грн 53 коп. - відсотки за користування позикою, 113 392 грн 27 коп. - штраф та 657 675 грн 14 коп. - пеня.

Повторним заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму основного боргу за договором позики в розмірі 1 133 922 грн 64 коп., відсотки в розмірі 226 784 грн 53 коп., суму штрафу за несвоєчасно сплачені відсотки в розмірі 113 392 грн 27 коп., суму пені за прострочення виконання - 657 675 грн 14 коп., судові витрати в розмірі 3 654 грн, а всього на суму 2 135 428 грн 58 коп.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року повторне заочне рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 березня 2015 року змінено, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 05 червня 2014 року № 2, а саме: суму основного боргу в розмірі 830 505 грн 43 коп., прострочені відсотки за користування запозиченими грошовими коштами - 13 470 грн 34 коп., пеню за прострочення виконання основного зобов'язання у розмірі 481 693 грн 24 коп. та штраф за прострочення сплати щомісячних відсотків у розмірі 6 735 грн 17 коп., а всього 1 332 404 грн 10 коп.

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог за їх безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та залишити в силі в цій частині повторне заочне рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 05 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено письмовий договір позики № 2, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 у власність грошові кошти в сумі 40 тис. дол. США, які зобов'язався повернути останньому до 29 жовтня 2014 року.

Зазначені обставини відповідачем ОСОБА_4 визнаються й не заперечуються, крім того, підтверджуються відповідною борговою розпискою позичальника.

Згідно з п. 5 вказаного договору позичальник ОСОБА_4 зобов'язався щомісяця сплачувати позикодавцю проценти в розмірі 4 % річних від суми позики до дати фактичного повернення цієї позики.

Відповідно до положень п. п. 6, 7, 8, 9 договору позики сторони домовилися, що проценти нараховуються на фактичну суму позики, починаючи з наступного дня після її отримання.

У разі дострокового повернення частини позики, проценти продовжують нараховуватися, виходячи із неповерненої суми.

Сплата процентів проводиться щомісячно в строк до 6-го числа поточного місяця за попередній місяць. Проценти сплачуються в готівковій формі. Отримання процентів позикодавцем посвідчується видачею розписки.

Закінчення строку надання позики не впливає на нарахування процентів за цим договором, якщо сума позики не була повернена. В такому випадку проценти продовжують нараховуватися на суму неповерненої позики у розмірі, передбаченому п. 5 цього договору, до дати фактичного повернення позики в цілому.

Пунктом 10 договору сторони передбачили, що позика може бути повернена достроково.

Згідно з п. 12 договору за порушення строків повернення суми позики позичальник повинен сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми неповерненої позики за кожен день прострочення. Нарахування пені здійснюється до дати повернення суми позики в повному розмірі.

Відповідно до п. 13 договору за порушення строків сплати процентів за цим договором позичальник сплачує штраф у розмірі 50 % від розміру несвоєчасно сплачених процентів.

Також установлено, що 05 вересня 2014 року ОСОБА_4 через ОСОБА_6 передав позивачу ОСОБА_3 1 600 дол. США в рахунок погашення існуючого боргу за договором позики. Вказана грошова сума була отримана ОСОБА_3 12 вересня 2014 року, про що свідчить письмова розписка останнього.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_4 не виконав узятих на себе зобов'язань за договором позики, запозичені грошові кошти позикодавцю в установлений договором строк не повернув, а тому заборгованість за цим договором позики, загальний розмір якої та її складові розраховані позикодавцем, підлягає стягненню з відповідача на користь останнього в примусовому порядку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив того, що з урахуванням положень ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 544 ЦК України отримана позивачем ОСОБА_3 12 вересня 2014 року грошова сума в розмірі 1 600 дол. США повинна бути зарахована в рахунок сплати процентів за період з 07 серпня до 06 вересня 2014 року в сумі 131,51 дол. США, а інша частина цієї суми в розмірі 1 468,49 дол. США - у рахунок погашення основного боргу за договором позики, у зв'язку з чим залишок неповерненої суми позики, починаючи з 06 вересня 2014 року, фактично складає 38 531,51 дол. США, та саме з цієї суми необхідно обраховувати розмір несплачених позичальником ОСОБА_4 процентів за користування запозиченими грошовими коштами, а також штраф і пеню за порушення останнім узятих на себе договірних зобов'язань, оскільки будь-якого іншого порядку зарахування сплачених позичальником грошових коштів для погашення боргу умовами укладеного між сторонами договору позики від 05 червня 2014 року № 2 не передбачено.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що за змістом пункту 5 договору розмір процентної ставки за користування запозиченими грошовими коштами, який визначений сторонами, тобто щомісячна плата за користування чужими грошима, становить саме 4 % річних від суми позики, а не 4 % від цієї суми, а тому дійшов висновку про те, що за умовами зазначеного пункту укладеного між сторонами договору сума щомісячних процентів, яка підлягає сплаті позикодавцю за користування його грошима, повинна розраховуватися за загальним правилом, а саме: 40 тис. дол. США х 4 % : 365 (кількість днів у році) х кількість днів у конкретному місяці.

Крім того, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 2 ст. 533 ЦК України, дійшов висновку про те, що датою платежу вважається дата прийняття судового рішення.

Такі висновки ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені, і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором позики, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 05 червня 2014 року № 2, а саме: сума основного боргу, прострочені відсотки за користування запозиченими грошовими коштами, пеня за прострочення виконання основного зобов'язання та штраф за прострочення сплати щомісячних відсотків.

При цьому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що отримана позивачем ОСОБА_3 12 вересня 2014 року грошова сума в розмірі 1 600 дол. США повинна бути зарахована в рахунок сплати процентів за період з 07 серпня до 06 вересня 2014 року в сумі 131,51 дол. США, а інша частина цієї суми в розмірі 1 468,49 дол. США - у рахунок погашення основного боргу за договором позики, у зв'язку з чим залишок неповерненої суми позики, починаючи з 06 вересня 2014 року, фактично складає 38 531,51 дол. США, та саме з цієї суми необхідно обраховувати розмір несплачених позичальником ОСОБА_4 процентів за користування запозиченими грошовими коштами, а також штраф і пеню за порушення останнім узятих на себе договірних зобов'язань.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошима встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що за змістом пункту 5 договору розмір процентної ставка за користування запозиченими грошовими коштами, який визначений сторонами, тобто щомісячна плата за користування чужими грошима, становить саме 4 % річних від суми позики, а не 4 % від цієї суми, а тому дійшов висновку про те, що за умовами зазначеного пункту укладеного між сторонами договору сума щомісячних процентів, яка підлягає сплаті позикодавцю за користування його грошима, повинна розраховуватися за загальним правилом, а саме: 40 тис. дол. США х 4 % : 365 (кількість днів у році) х кількість днів у конкретному місяці.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Визначаючи гривневий еквівалент зазначеного боргу, суд апеляційної інстанції, керуючись ч. 2 ст. 533 ЦК України, дійшов правильного висновку про те, що датою платежу вважається дата прийняття судового рішення.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 06 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана