АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/1974/2016 р. Головуючий у 1 інстанції - Малинников О.Ф.
Доповідач - Мараєва Н.Є
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3.02.2016 р. колегія суддів судової палати в цивільних справах

Апеляційного суду м.Києва в складі :

Головуючого - Мараєвої Н.Є.,

Суддів - Андрієнко А.М., Заришняк Г.М.

При секретарі - Гарматюк О.Д.

Розглянули у відкритому судовому засіданні в м.Києві

Цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 р.

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,

ОСОБА_3

про визнання договору поруки недійсним

Заслухавши доповідь судді Мараєвої Н.Є., пояснення осіб, які з»явилися, перевіривши

матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

В с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 р. відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору поруки недійсним.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить це рішення скасувати і постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема, що суд неповно з»ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачка звернулася до суду із даним позовом та просила визнати недійсним договір поруки від 01.12.2014 р., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись на те, що порука є вид забезпечення зобов'язання щодо виконання правочину, коли встановлено законом або договором забезпечення виконання за домовленістю сторін; що вона не була повідомлена про укладення такого договору, який стосується її відповідальності, та був укладений без неї, порушуючи її права та інтереси.

Проте, із доводами позову та апеляційної скарги погодитися не можна з таких підстав.

Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається еред кредитором боржника за виконання ним свого обов»язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов»язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов»язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Згідно ст.509 ЦК України зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.

Зобов»язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права і обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов»язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов»язків, зокрема, є : договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

З огляду на зазначені норми закону, судова колегія вважає, що доводи позивачки та її представника щодо відсутності у неї зобов»язання перед відповідачем не можуть бути взяті до уваги. До того ж, завдання матеріальної шкоди ОСОБА_2 внаслідок залиття його квартири позивачкою відбулося 3.08.2014 р., тобто, на час укладення договору поруки (1.12.2014 р.) був наявний факт завдання матеріальної шкоди відповідачу.

Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка просила визнати недійсним договір поруки, зокрема, на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, при укладені оспорюваного правочину було додержано передбачених законом вимог, які є необхідними для чинності правочину, і ця обставина стороною позивача не спростована.

Судом також встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2015 р., залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8.06.2015 р., задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення солідарно 543 841 грн. з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 для відшкодування шкоди, спричиненої залиттям квартири позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.12.2015 р. зазначені судові рішення були залишені без змін.

1.12.2014 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_3 зобов»язалася як солідарний боржник відповідати перед ОСОБА_2 за виконання позивачкою у даній справі - ОСОБА_1 зобов»язання щодо відшкодування витрат, які зазнав позивач внаслідок залиття його квартири.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сила, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, постановлюючи ухвалу апеляційним судом Харківської області була дана оцінка оспорюваному договору поруки, а саме, суд зазначав, що посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що договір поруки було укладено без її повідомлення та участі, а тому, він є фіктивним та нікчемним, є безпідставними.

Згідно п.20 постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», що оскільки, позичальник не є стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки.

Тобто, як зазначено в ухвалі апеляційного суду, згоди ОСОБА_1 на укладення договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 чинним законодавством не передбачено.

Також безпідставними є посилання апелянта на те, що договір поруки є нікчемним, оскільки, відповідно до ч.2 ст.212 ЦК України нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Нормами цивільного законодавства не передбачено визнання нікчемним договору поруки у разі неповідомлення боржника про його укладення.

Відсутні також і докази того, що договір поруки є фіктивним, оскільки, ст.234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином.

Разом із тим, як зазначено у вказаній вище постанові, за позовом позичальника такий договір поруки може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог ст.558 ЦК України, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем, тощо.

Проте, ОСОБА_1 та її представник не навели обставин на обґрунтування своїх доводів та не надали доказів щодо спростування обставин, на які посилаються відповідачі, у тому числі, що договір поруки звужує її права чи передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем.

Також не надано належних доказів того, що оспорюваний договір поруки порушує права позивачки.

Як було зазначено, у вказаних вище судових рішеннях у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення солідарно 543 841 грн. на відшкодування шкоди, спричиненої залиттям квартири позивача, згоди ОСОБА_1 на укладання договору поруки між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не передбачено чинним законодавством.

Тому, судом визнано безпідставними посилання ОСОБА_1 на те, що договір поруки є фіктивним та нікчемним, оскільки, був укладений без повідомлення її.

Суд першої інстанції правильно вважав, що посилання позивачки на те, що оскаржуваний договір не направлений на настання реальних наслідків, і тому, він не відповідає вимогам ч.5 ст.203 ЦК України спростовуються рішенням Московського районного суду м.Харкова від 16.04.2015 р., залишеного без змін апеляційною інстанцією, про солідарне стягнення коштів з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в сумі 543 841,02 грн.

Згідно п.24 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що договір поруки від 01.12.2014 р. відповідає вимогам діючого законодавства, що підстави для визнання його недійсним відсутні.

За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Згідно ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом повно з»ясовано обставини справи, дана належна оцінка доказам.

Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 жовтня 2015 р. - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді :