Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Мацунича М.В., Ігнатюка Б.Ю.,

за участі секретаря Кухти М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

у с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року банк звернувся до суду з позовом до позичальника за кредитним договором № 819/4/08 ОСОБА_3 та іпотекодавця за договором іпотеки № 819/4/08S1 ОСОБА_2, в якому просив:

-звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 819/4/08S1, а саме: будинок АДРЕСА_1, зі всіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 в рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 819/4/08 від 10 вересня 2008 року;

-визнати за ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» право власності на предмет іпотеки;

-зазначити, що ціною придбання предмета іпотеки у власність ПАТ «ВіЕйБі Банк» є вартість предмета іпотеки, яка буде визначена на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна для реєстрації права власності у відповідності до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та обліку данного майна на балансі банку;

-зазначити, що загальний розмір вимог, що підлягають сплаті ПАТ «ВіЕйБі Банк» з вартості предмета іпотеки складає 2 609 162,71 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав позичальнику кредит у розмрірі 49 000,00 дол.США на умовах визначених цим договором.

Останній, в свою чергу не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21 серпня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 2 609 162,71 грн., з яких:

- прострочена заборгованість за кредитом - 49 381,14 дол. США (1 089 652,78 грн.),

- заборгованість по процентам за користування кредитом 55 828,12 дол.США (1 231 912,95 грн.),

-пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 268 230,53 грн.,

- заборгованість по комісії (РО) - 19 366,44 грн.

За таких обставин, посилаючись на те, що ст.ст. 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки передбачений такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки просив задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року (а.с. 57) позов задоволено частково.

В рахунок часткового погашення заборгованості за кредитним договором № 819/4/08 від 10 вересня 2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 819/4/08S1 від 10 вересня 2008 року шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче првадження», з визначенням початкової ціни продажу на підставі оцінки, яка буде проведена суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 3 654,00 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 70-73а) уповноважена особа просить скасувати рішення суду першої інстанції, як незаконне та необгрунтоване, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції, не врахував істотні для правильного вирішення справи обставини, не дослідив надані позивачем докази, вийшов за межі позовних вимог, не взяв до уваги положення Закону України «Про іпотеку» та умови договору іпотеки, оскільки позивач звертався з позовом про визнання права власності на предмет іпотеки в рахунок часткового погашення заборгованості, а суд звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації майна з прилюдних торгів.

Висновок суду про те, що визнання права власності на предмет іпотеки відноситься до позасудового способу звернення стягнення на майно спростовується п.39 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин».

Крім того, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не вказано складові боргу, які підлягають задоволенню з коштів, отриманих від реалізації майна, що є порушенням вимог ст.39 Закону України «Про іпотеку».

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2-1470/11 за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 вересня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» (змінило найменування на ПАТ «ВіЕйБі Банк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 819/4/08, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 49 000,00 дол.США, що станом на цю дату еквівалентно 242 084,86 грн., на строк до 10 вересня 2018 року, зі сплатою за користування кредитом 16 % річних (а.с. 7-9).

За обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 242,08 грн., що становить 0,10 % від суми кредиту.

Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_2 в цей же день 10 вересня 2008 року був укладений іпотечний договір № 819/4/08S1 (а.с. 16-20), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Данюк Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 830, за умовами якого іпотекодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно: житловий будинок АДРЕСА_2, загальною площею 68,5 кв.м., житловою 22,50 кв.м., навіс (літ.В за планом земельної ділянки), огорожа (літ. 1-2 за планом земельної ділянки), споруди (літ.1 за планом земельної ділянки), з усіма об'єктами функціонально пов'язаними з цим нерухомим майном, належний іпотекодавцю на праві власності (далі - предмет іпотеки).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позичальником не виконано свої зобов'язання щодо сплати основного боргу та відсотків за користування кредитом у розмірі та строки встановлені кредитним договором, позов в частині звернення стягнення на предмет іпотеки може бути задоволено на підставі ст. ст. 16, 20, 514, 525, 426, 599, 611, 1049, 1050, 1054 ЦК України та ст.ст.33, 38-39 Закону України «Про іпотеку», а передача іптекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

Суд першої інстанції, визначивши спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації на прилюдних торгах, всупереч положень статей 10 і 11 ЦПК, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з'ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права, суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦК України.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту його порушення або оспорення.

При цьому позивач самостійно визначає в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, і обґрунтовує позовні вимоги, а суд повинен перевірити доводи, на яких ґрунтуються ці вимоги, зокрема, щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах, і залежно від установлених обставин вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" унормовано, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Частиною першою ст.37 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Зазначеним вимогам закону кореспондують і умови іпотечного договору на які посилається позивач, звертаючись з даним позовом.

Зокрема, п.7.1 іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання та/або неналежного виконання зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору (п. 7.2 іпотечного договору).

Відповідно до п.п.7.4, 7.4.1. іпотечного договору іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку, на підставі цього договору шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

У випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього іпотечного договору підтверджує свою згоду на передачу у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки.

Іпотекодавець підписанням цього договору також засвідчує, що наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

До такого висновку дійшов і ВСУ у постанові від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування всіма судами України.

Суд першої інстанції, правильно зазначив, що звернення стягнення шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки є позасудовим порядком звернення стягнення. Проте, при вирішенні спору не врахував, що право продажу предмета іпотеки та визнання права власності є різними способами звернення стягнення на предмет іпотеки і повинні доводитися при розгляді справи по суті, те безпідставно задовольнив позовні вимоги, вийшовши за межі позовних вимог.

Щодо посилання уповноваженої особи в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції положень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», колегія суддів апеляційного суду зазначає, що такі мають рекомендаційний характер.

Разом з тим, ЦПК України містить імперативні норми і, як уже зазначалося, відповідно до ст.360-7 цього Кодексу, висновок щодо застосування норм права, зокрема, викладений у постанові ВСУ від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, є обов'язковим для застосування всіма судами України.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у позові.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 309, 314, 316, 319 ЦПК України, ст.ст.3, 33, 36-39 Закону України «Про іпотеку», колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕсБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни задовольнити частково.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 січня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної Марини Анатоліївни до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Мацунич М.В. Боднар О.В. Ігнатюк Б.Ю.