АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/2268/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючої судді Грох Л.М.,

суддів: Талалай О.І., Гринчука Р.С.,

секретар Гриньова А.М.,

з участю представників сторін,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права на ? частину квартири та визнання недійсним договору дарування за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року позивач, звертаючись до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посилався на те, що з червня 1992 року по липень 2003 року він та ОСОБА_3 проживали в м. Хмельницькому однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, а з 08.07.2003 року по 08.07.2011 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого ними придбана квартира АДРЕСА_1, блок Б в м. Хмельницькому. За спільні кошти вони облаштовували придбану квартиру, проводили в ній реконструкцію та ремонт.

Фактичну вартість квартири ОСОБА_3 оплатила 02.04.2007 року, про що їй видана відповідна довідка.

Свідоцтво про право власності на квартиру було видане на імя ОСОБА_3 11.04.2007 року, коли вони перебували в шлюбі.

Тому стверджував, що ця квартира є спільною власністю подружжя. 16.04.2013 року ОСОБА_3 подарувала квартиру ОСОБА_2, уклавши договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5

30.07.2013 року ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_4, уклавши договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом. У подальшому цей договір було розірвано.

Подарувавши ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2/ 1Б в м. Хмельницькому, ОСОБА_3 розпорядилася нею без його згоди і тому цей договір дарування слід визнати недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, ч.1 ст. 203 ЦК України.

З врахуванням уточнень, остаточно позивач просив визнати квартиру № 58, по вул. Озерній, 10/1, блок «Б» в м. Хмельницькому об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину цієї квартири та визнати недійсним договір дарування квартири від 16.04. 2013 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 17.11.2015 р. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про витребування майна залишені без розгляду.

У звязку зі смертю 03.12.2014 року відповідача ОСОБА_3 ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 18.09.2016 року залучено до участі у справі її правонаступника ОСОБА_2

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процессуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає помилковим висновок суду про те, що спірна квартира була придбано ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 за її особисті кошти при укладенні договору між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про уступку права вимоги на будівництво цієї квартири. Звертає увагу, що за цим договором остання набула лише право вимоги на будівництво квартири. Суд встановив фактичні обставини спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з вересня 2003 року до січня 2004 року та проведення ними оздоблювальних та опоряджувальних, ремонтних робіт, а з січня 2004 року - факт постійного проживання сторін в цій квартирі, тобто встановив факт спільних трудових зусиль ОСОБА_1 та ОСОБА_3, які вони обєднали для набуття ними спільного майна - завершеної будівництвом квартири, проте помилково відмовив у позові в частині визнання спірної квартири обєктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 При цьому судом не надано правової оцінки наданим позивачем доказам про те, що сторони спільно проживали без реєстрації шлюбу з липня 1992 року до 08.07.2003 року і здійснювали підприємницьку діяльність, спільно будували та облаштовували квартиру. Судом не враховано також висновок експертизи про фактичну вартість квартири з урахуванням здійснених будівельних та оздоблювальних робіт, який свідчить про значне збільшення вартості квартири з моменту введення будинку в експлуатацію з 25.09.2003 року.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримала апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Представник відповідача просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.

Колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 17.12.2001 року між Відділом капільного будівництва УМВС України та приватним підприємцем ОСОБА_7 було укладено договір на дольову участь у будівництві житла квартири АДРЕСА_3 загальною площею 114,6 кв. м. 17.12.2001 року згідно акту № 253 прийому - передачі житлового фонду АДРЕСА_4 загальною площею 114,6 кв. м була передана ПП ОСОБА_7 (т.1 а. с. 82, 85).

17.12.2001 року відповідно до договору про уступку права вимоги, укладеного між ОСОБА_6 та приватним підприємцем ОСОБА_7, останній уступив право вимоги на будівництво цієї квартири за 82512 грн. (т.1 а.с. 83).

25.12.2002 року між ОСОБА_6, в інтересах якої діяла ОСОБА_8, та ОСОБА_3 укладено договір про уступку права вимоги на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 114,6 кв. м за 88290 грн. (т. 1, а. с. 84).

Будівництво будинку №10/1 по вул. Озерній у м. Хмельницькому було завершено 25.09.2003 р. та згідно акту державної технічної комісії прийнято будинок в експлуатацію (т.1 а.с. 225).

11.04.2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3, видане управлінням житлово-комунального господарства на підставі рішення від 25.09.2003 року (т.1, а.с. 7).

Крім того, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08.07.2003 року по 08.07.2011 року.

В період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з вересня 2003 року до січня 2004 року проводили опоряджувальні та ремонтні роботи у спірній квартирі, а також здійснили її перепланування.

З січня 2004 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживали в цій квартирі.

16.04.2013 року на підставі договору дарування ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру своїй матері ОСОБА_2 Вартість квартири сторони оцінили у сумі 374060 грн. Дарувальник ОСОБА_3 у договорі зазначила що квартира, яка є предметом даного правочину не є спільною сумісною власністю, оскільки на день виникнення права власності на неї, вона у шлюбі не перебувала, квартира придбана нею за власні кошти. (т.1 а.с. 152).

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_3 оплатила вартість спірної квартири ще 25.12.2002 року, поза шлюбом, уклавши та виконавши умови договору про уступку права вимоги на її будівництво, при цьому позивач не довів, що сплачені нею 88290 грн. були їхніми спільними коштами, водночас не надав доказів про істотне збільшення вартості квартири внаслідок її опорядження в період шлюбу, тому відсутні підстави для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання недійсним договору дарування.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про помилковість цих висновків суду, зважаючи на те, що спірне майно було зареєстроване за ОСОБА_3 в період її шлюбу з позивачем.

Так, дійсно, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, З ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно, зокрема, квартири, підлягає державній реєстрації, і виникає з моменту такої реєстрації.

Дійсно, ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру набула право власності на квартиру АДРЕСА_3 11.04.2007 року, у період перебування в шлюбі з позивачем.

Проте застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Встановлено, що згідно п.2 договору про уступку права вимоги на будівництво спірної квартири, укладеного 25.12.2002 року між ОСОБА_6 в особі її представника та ОСОБА_3, сторони визначили вартість цієї квартири в сумі 88290 грн., які отримані представником продавця від ОСОБА_3 до підписання цього договору.

Довідка ВКБ УМВС України у Хмельницькій області від 02.04.2007 року, на яку посилається апелянт, не свідчить про оплату вартості квартири саме 02 квітня 2007 року, в момент її видачі, а навпаки, підтверджує, що «згідно договору від 25.12.2002 року ОСОБА_3 оплачено фактичну вартість за квартиру АДРЕСА_5/1-б у м. Хмельницькому» (т. 1 а. с. 86).

На час оплати вартості квартири позивач не перебував у шлюбі з ОСОБА_3

Чинним на той час Законом України «Про власність» (статті 16, 17) дійсно визначалося, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Разом з тим, позивачем всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не доведено, що кошти, сплачені ОСОБА_3 в оплату вартості квартири 25.12.2002 року, були набуті внаслідок їх спільної праці як членів однієї сімї.

Показання свідків та дані про доходи позивача від підприємницької діяльності, на які посилався апелянт, не спростовують письмового доказу нотаріально посвідченого договору про уступку права вимоги на будівництво спірної квартири від 25.12.2002 року, за яким кошти в оплату вартості квартири сплачені ОСОБА_3

Отже, обґрунтованим є висновок суду про те, що хоча квартира набута у власність ОСОБА_3 у період шлюбу з позивачем, але за її особисті кошти, тому це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_3

За ч.1 ст.62 СК України майно, яке належало одному з подружжя, може бути визнане за рішенням суду обєктом спільної сумісної власності подружжя з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок їх спільних трудових або грошових затрат, або затрат другого з подружжя.

Судом першої інстанції встановлено, що в період шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з вересня 2003 року до січня 2004 року проводили опоряджувальні та ремонтні роботи у спірній квартирі.

Згідно листа ВКБ УМВС України у Хмельницькій області від 22.03.2013 року № 38/99 у спірній квартирі забудовником не виконувалися чистові опоряджувальні роботи, оскільки це не передбачалося умовами укладеного договору (а.с. 225, т.1).

Для зясування, чи істотно збільшилася вартість квартири з моменту введення будинку в експлуатацію (25.09.2003 року) після проведених опоряджувальних та ремонтних робіт, слід було встановити кошторисну вартість спірної квартири на момент її прийняття в експлуатацію ( 25 вересня 2003 року), а також її кошторисну вартість з урахуванням виконаного ОСОБА_3 та ОСОБА_1 внутрішнього опорядження на час його завершення січень 2004 року.

Стороною позивача не надано доказів на підтвердження цих обставин суду першої інстанції, відповідних клопотань не надходило і до суду апеляційної інстанції.

Висновок судової будівельно-технічної експертизи № 17/16 від 13.06.2016 року не має значення для справи, оскільки ним визначено ринкову вартість спірної квартири на час розгляду справи на червень 2016 року (згідно заявленого клопотання сторони позивача), тому суд обґрунтовано не прийняв його до уваги.

За недоведеності факту, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, відсутні підстави для визнання недійсним договору її дарування, що спростовує доводи апеляційної скарги щодо цієї вимоги.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: /підпис/

Суддя: /підпис/

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно: суддя Апеляційного суду Л.М.Грох

__________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції: ОСОБА_9 Провадження № 22-ц/792/2268/16

Доповідач: Грох Л.М. Категорія: 5