АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 630/278/16-ц Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/790/5808/16 Суддя доповідач Малінська С.М.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Малінської С.М.,

суддів: Швецової Л.А., Міненкової Н.О.,

за участю секретаря: Муц Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» на заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 21 липня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановила:

У травні 2016 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 12813,68 грн. та судові витрати в розмірі 1378, 00 грн.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 11.05.2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем був укладений договір б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 700 грн. Банком зобовязання за договором виконані в повному обсязі, відповідач свої зобовязання не виконує, в звязку з чим утворилась заборгованість, яка складає 12813,68 грн.

Заочним рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 21 липня 2016 року в задоволенні позовної заяви Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представником Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 21 липня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на наказ СП-2012-6651828 від 06.04.2012, яким затверджені Умови та правила надання банківських послуг, які були додані до позовної заяви та разом із заявою клієнта складають кредитний договір та правову позицію постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судовим розглядом встановлено, що 11 травня 2012 року ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку.(а.с.5).

За даною заявою, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, відповідач отримав кредитну карту з встановленим лімітом у розмірі 700 грн.

Відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, що є додатком до договору, позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, визначених даним договором.

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором відповідач має заборгованість, що станом на 31.03.2016 року становить 12813, 68 грн., яка складається з:

-заборгованості за кредитом - 421,15 грн.;

-заборгованості по процентам за користування кредитом - 8056,16 грн.;

-заборгованості за пенею та комісією - 3250 грн.;

-штрафу (фіксована частина) -500 грн.;

-штрафу (процентна складова) - 586, 37 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору на отримання кредиту у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 700 грн. Анкетою-заявою про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку від 11.05.2012 р., яка підписана ОСОБА_2, не визначено предмету договору, також відсутнє підтвердження ознайомлення відповідача з Умовами та правилами надання банківських послуг, оскільки на них відсутній підпис, у звязку із чим неможливо встановити факт обізнаності відповідача з умовами кредитування та укладення кредитного договору.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може.

Згідно з п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг ОСОБА_2 зобовязаний проводити погашення заборгованості по кредиту, процентам за його використання та оплачувати комісії на умовах, визначених укладеним договором.

Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, внаслідок чого, згідно розрахунку заборгованості станом на 31.03.2016 року відповідач має заборгованість в розмірі 12813, 68 грн., яка складається з:

-заборгованості за кредитом - 421,15 грн.;

-заборгованості по процентам за користування кредитом - 8056,16 грн.;

-заборгованості за пенею та комісією - 3250 грн.;

-штрафу (фіксована частина) - 500 грн.;

-штрафу (процентна складова) - 586, 37 грн.

Відповідно до наказу СП-2012-6651828 від 06.04.2012, яким затверджені Умови та правила надання банківських послуг, разом із заявою клієнта складають кредитний договір. Ініціатива щодо укладання кредитного договору надійшла саме від відповідача. Підписання Умов та правил надання банківських послуг кредитним договором не передбачено.

Підписуючи 11 травня 2012 року анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання послуг, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає кредитний договір, відповідач отримав кредитну карту з встановленим кредитним лімітом у розмірі 700 грн., тим самим ОСОБА_3 висловив свою згоду з умовами кредитного договору.

Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про тримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тобто, як факт укладання договору, так і факт отримання грошових коштів позичальником є доведеними.

Згідно вимог ст. ст. 11, 13 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обовязків , зокрема є договори і інші правочини.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки.

Ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно вимог ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України у встановлений строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Ст. 525 ЦК України передбачено недопустимість односторонньої відмови від зобовязання.

Згідно з ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Заяв про застосування строку позовної давності матеріали справи не містять.

Відповідач не виконав свої зобов'язання за договором кредиту належним чином, тому колегія суддів вважає, що є підстави для задоволення позовної заяви.

За таких обставин, відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції, підставою для чого, згідно з п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким позовну заяву Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Згідно частин першої, третьої та пятої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу та позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» задоволено, з ОСОБА_2 на користь позивача належить стягнути 1378, 00 грн., сплачених при подачі позовної заяви, та 1515,80 грн., що були сплачені при подачі апеляційної скарги. А всього на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» з ОСОБА_2 належить стягнути 2893,80 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» - задовольнити.

Заочне рішення Люботинського міського суду Харківської області від 21 липня 2016 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «Приватбанк» (р/р № 3111, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 12813 (дванадцять тисяч вісімсот тринадцять) гривень 68 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 банк «Приватбанк» (р/р № 3111, МФО 305299, ) судовий збір у розмірі 2893 (дві тисячі вісімсот девяносто три) гривні 80 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді :