АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Горак Ю.М.

а участю осіб: позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя задоволено частково. В порядку поділу майна, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, зареєстрованої на праві власності за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 1654, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 45 кв.м, житлова площа квартири 27,30 кв.м) та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 (загальна площа квартири 45 кв.м, житлова площа квартири 27,30 кв.м). Вирішено питання розподілу судових витрат.

Справа № 756/12905/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/10407/2016
Головуючий у суді першої інстанції: М.М.Маринченко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував відсутність у відповідача юридичної освіти і спеціальних знань, необхідних для належної реалізації нею своїх процесуальних прав та обов'язків відповідача, та безпідставно відхилив клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку неможливістю представника ОСОБА_2 прибути в судове засідання через зайнятість в іншому процесі. Вважає, що такими діями суд позбавив відповідача права на правову допомогу та обмежив її в можливості зібрати і подати докази на підтвердження своїх заперечень проти позову. Зазначила, що судом не було враховано надані відповідачем пояснення стосовно обставин придбання спірної квартири, зокрема те, що більша частина коштів, витрачених на її купівлю, були особистою власністю ОСОБА_2, як частка від продажу належної їй 1/5 частини квартири АДРЕСА_4. Посилалася також на те, що на її утриманні перебуває їх спільна з відповідачем дитина ОСОБА_5, а тому, наявні правові підстави для застосування ст. 70 СК України та відступлення при поділі майна від принципу рівності часток подружжя.

Позивач ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового розгляду повідомлялась у відповідності до вимог закону, причини неявки суду не повідомила. Від її представника адвоката ОСОБА_6 до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи з підстав зайнятості в цей час в кримінальному провадженні. Враховуючи, що до заяви не додано жодних доказів на підтвердження дійсного існування обставини, якими вона обґрунтована, колегія суддів визнала такі причини неповажними та вважала за можливе, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, розгляд справи проводити за відсутності відповідача та її представника. Їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги та в порядку поділу спільної сумісної власності визнаючи за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1 за кожним, суд першої інстанції виходив з того, що спірна Ѕ частина квартири набута сторонами під час шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а тому, виходячи зі змісту ст. 70 СК України, дане майно належить позивачу і відповідачу в рівних частках, що є підставою для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, за правилом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 ЦК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, 23 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08 травня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» №81/693 від 27 січня 2016 року проживає разом з матір'ю у квартирі за адресою: АДРЕСА_1.

Як вбачається із Договору купівлі-продажу квартири від 19 травня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Ю.Є., громадяни ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відчужили, а ОСОБА_2 та ОСОБА_11 (батько позивача) придбали в рівних частках квартиру за адресою АДРЕСА_1.

Продаж квартири вчинено за погодженою сторонами сумою в розмірі 50000 грн..

Згідно з реєстраційним посвідченням №022947 Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_11

З відповіді Київського міського бюро технічної інвентаризації за №15514 (И-2015) від 27 листопада 2015 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на праві власності в рівних долях на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 19.05.2006 року. Інформація щодо накладеного обтяження відсутня.

З Інформаційної довідки №48985619 від 03 грудня 2015 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що відомості щодо спірної квартири у вказаних реєстрах відсутні.

Згідно звіту ПП «Домосвіт» від 01 вересня 2015 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 912 292 грн. 20 коп., вартість 1/4 частини вказаної квартири становить 228 073 грн. 05 коп.

Будь-яких доказів на підтвердження джерел походження коштів, за рахунок яких була придбана Ѕ частина квартира АДРЕСА_1 ОСОБА_2 суду не надала. До апеляційної скарги нею додано довідку про те, що вона 12.04.2004 року (також під час шлюбу з ОСОБА_1.) купила 1/5 частину квартири АДРЕСА_4, але зазначена довідка не підтверджує факту внесення відповідачкою своїх власних коштів у придбання Ѕ частки спірної квартири. В матеріалах справи відсутні докази того, що зазначена 1/5 частка квартири АДРЕСА_4 була придбана (під час шлюбу) за особисті кошти ОСОБА_2, не надала вона доказів і того, що вказана частка квартири була нею продана і кошти отримані від продажу зазначеної частки квартири були внесені нею в придбання Ѕ частки спірної квартири яка підлягає поділу.

Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що спірна Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 була придбана сторонами в період шлюбу, при цьому будь-яких доказів того, що витрачені на її купівлю кошти були особистою власністю відповідача ОСОБА_2, суду не було надано, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність статусу спільного сумісного майна подружжя у даному нерухомому майні та про його належність позивачу і відповідачу в рівних частках.

Безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, колегія суддів вважає також доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив її клопотання про відкладення розгляду справи, розглянув справу по суті за відсутності представника ОСОБА_2, чим порушив її право на отримання компетентної правової допомоги.

Так, як вбачається з матеріалів справи, угоду на представництво в суді з адвокатом ОСОБА_6 відповідачем було укладено 14 березня 2016 року.

Таким чином, за період з 14 березня 2016 року ОСОБА_2 не була позбавлена можливості, за участі фахівця в галузі права, реалізовувати свої процесуальні права по збору доказів.

Одночасно, заявляючи в судовому засіданні 16 червня 2016 року клопотання про оголошення перерви, ОСОБА_2 не було надано суду жодних доказів на підтвердження того, що її представник був зайнятий в іншому судовому процесі, з огляду на що, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в його задоволенні, оскільки закон вимагає від суду дотримання розумних строків розгляду справи.

Таким чином, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції обмежив її в праві на правову допомогу, є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що при вирішенні питання про поділ спільного сумісного майна подружжя підлягає врахуванню той факт, що з відповідачем разом проживає малолітня дитина сторін - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, а тому наявні підстави для застосування ст. 70 СК України та відступлення при поділі майна від принципу рівності часток подружжя, колегія суддів відхиляє, зважаючи на наступне.

Частиною 3 ст. 70 СК України встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові Пленуму № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Таким чином, для застосування частини 3 ст. 70 СК України, підлягає встановленню факт того, що аліменти, які сплачує позивач, є недостатніми для забезпечення фізичного, духовного розвитку їх спільної з відповідачем дитини.

Так, з матеріалів справи дійсно вбачається, що спільна дитина сторін ОСОБА_5 проживає з матір'ю ОСОБА_2 та відповідач несе витрати по забезпеченню її фізичного і духовного розвитку.

Одночасно, з матеріалів справи та пояснень самого відповідача встановлено, що ОСОБА_1 щомісячно сплачує аліменти на утримання дитини. Наявними у справі квитанціями також підтверджується факт купівлі позивачем для доньки певних речей, часткову оплату її потреб, пов'язаних із навчанням чи лікуванням.

При цьому, як обґрунтовано послався суд першої інстанції, необхідна сума щомісячних витрат на утримання дитини, про яку зазначає ОСОБА_2, а саме в розмірі 10 000,00 - 12 000,00 грн., не може прийматися за основу при визначенні достатності чи недостатності участі батька в утриманні доньки, так як ця сума визначена без урахування принципу співмірності витрат з фактичними доходами батька дитини.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає, що участь батька ОСОБА_1 в утриманні спільної з відповідачем дитини є недостатньою для забезпечення її фізичного, духовного розвитку чи лікування, а тому приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування ч. 3 ст. 70 СК України та відступлення при поділі спільного майна подружжя від засад рівності їх часток в такому майні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Отже, твердження ОСОБА_2 у апеляційній скарзі про незаконність ухваленого судом рішення, порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновку суду дійсним обставинам справи, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які посилається відповідач - недоведені та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка зібраним доказам по справі, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на викладене, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: