АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Антоненко Н.О., Шкоріної О.І.

при секретарі: Юрченко А.С.

за участю: представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Справа №761/4565/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/15566/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
У лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

08 липня 2015 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва було залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 липня 2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що з 1994 року його було прийнято на роботу до Стрийського Управління технічного транспорту і спецтехніки АТ «Укргазпром» підприємство «Укрбургаз» та 02 грудня 2013 року був постійно переведений на посаду начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки. З 10 липня 2012 року по грудень 2014 року у позивача була невикористана щорічна відпустка, загалом 92 дні. На підприємстві був запропонований графік, згідно якого позивач повинен був піти у відпустку у жовтні 2014 року. Позивач перебував на лікарняному до 08 грудня 2014 року та у цей час ним була подана заява начальнику Шебелинського ВТТіСТ ОСОБА_6 від 03 грудня 2014 року про надання щорічної та невикористаної відпустки з 08 грудня 2014 року терміном на 84 дні. Позивач зазначає, що дане прохання було не його забаганкою на відпочинок, а вимушеним кроком, у зв'язку з очікуванням п'ятої дитини, а тому присутність позивача вдома була вкрай необхідною. На вказану заяву позивач отримав відповідь, що згідно графіку відпусток ОСОБА_4 мав право піти у відпустку в листопаді, але у цей час він знаходився на лікарняному, крім того, необхідно провести відповідні нарахування у зв'язку з наданням відпустки, а також провести інвентаризацію та передати ТМЦ іншій особі, так як ОСОБА_4 є матеріально відповідальною особою. 09 грудня 2014 року позивач знову звернувся до начальника Шебелинського ВТТіСТ ОСОБА_6 з заявою про надання йому з 15 грудня 2014 року невикористану відпустку строком на 77 дні. У відповідь повідомленням про перенесення щорічної відпустки начальник Шебелинського ВТТіСТ ОСОБА_6 повідомив, що надання щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року може несприятливо позначитись на нормальному ході роботи підприємства, так як позивач довготривалий час перебував на лікарняному, у зв'язку з чим виникло багато виробничих питань. Після проведення інвентаризації 10 грудня 2014 року начальник Шебелинського ВТТіСТ ОСОБА_6 видав наказ № 1394 про перевезення частини матеріальних цінностей з ліквідованої Івано-Франківської дільниці в Стрийський цех ТТіСТ. Позивач вважає даний наказ упередженими та цілеспрямованими на ускладнення та перепону отримання ним відпустки. Так, 12 грудня 2014 року ОСОБА_4 направив службову записку на ім'я ОСОБА_6 з повідомленням про те, що з 15 грудня 2014 року він все ж таки піде у відпустку строком на 37 днів, враховуючи сімейні обставини. 15 грудня 2014 року позивач все ж таки пішов у відпустку без дозволу керівництва, що в свою чергу призвело до миттєвої реакції ОСОБА_6 звернутися до профспілкової організації Стрийського ЦТТіСТ з заявою про звільнення позивача за ч. 4 ст. 40 КЗпП України. 30 грудня 2014 було винесено наказ № 643-к про звільнення з роботи позивача за прогул (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого часу) без поважних причин в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає його звільнення неправомірним та таким, що відбулося з порушенням його трудових прав.

Тому, позивач просив суд визнати дії начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії Бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_6 щодо ненадання відпустки ОСОБА_4 незаконним; скасувати наказ Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії Бурового управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_6 № 643-к від 30 грудня 2014 року, яким позивача звільнено з посади начальника Стрийського цеху за п. 4 ст. 40 КЗпП України - за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох один протягом робочого дня) без поважних причин; поновити ОСОБА_4 на посаді начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки з 30 грудня 2014 року; стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2014 року по час винесення судового рішення; стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь позивача суму у розмірі 16000 грн. на відшкодування завданої йому моральної шкоди; стягнути з ПАТ «Укргазвидобування» на користь ОСОБА_4 суму у розмірі 5000 грн. на відшкодування коштів, витрачених на юридичну допомогу.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4, подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4, підтримала доводи апеляційної скарги.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «Укргазвидобування», проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, наказом Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки Філії Бурового управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 02 грудня 2013 року № 398-к, ОСОБА_4, сторожа Стрийського цеху технологічного транспорту і спецтехніки, переведено постійно з 03 грудня 2013 року начальником Стрийського цеху технологічного транспорту і спецтехніки з посадовим окладом 6300 гривень (т.1 а.с.25).

З 26 червня 2014 року по 26 вересня 2014 року та з 01 жовтня 2014 року по 08 грудня 2014 року ОСОБА_4 перебував на лікарняному. У період 29-30 вересня 2014 року, коли позивач знаходився на роботі, останній не звертався до відповідача щодо узгодження конкретного періоду надання щорічної відпустки у межах, установлених Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ.

Наказом від 30 вересня 2014 року № 1134 «Про результати перевірки окремих питань діяльності Стрийського цеху технологічного транспорту і спецтехніки ШВТТ і СТ» начальнику Стрийського цеху ТТ і СТ ОСОБА_4 за порушення п. 2.1., 2.2, 2.4. та 2.11. посадової інструкції оголошено догану, з даним наказом позивача ознайомлено 30 вересня 2014 року (т.1 а.с.99).

03 грудня 2014 року позивач звернувся до начальника відділення технологічного транспорту та спецтехніки ОСОБА_6 з заявою, у якій просив надати йому з 08 грудня 2014 року не використану відпустку за період з 10 липня 2012 року на 84 календарних дні, крім того, просив не відмовити в даному проханні в зв'язку з тим, що він очікує народження п'ятої дитини, а дружина потребує індивідуального догляду (т.1 а.с.26).

Листом від 08 грудня 2014 року № 08-01-1630 за підписом начальника ШВТТіСТ ОСОБА_6 було відмовлено позивачу в наданні відпустки саме з 08 грудня 2014 року, згідно з графіком відпустки на 2014 рік позивач мав право на щорічну відпустку в листопаді, цей період співпадає з довготривалою хворобою, а надати щорічну відпустку під час хвороби неможливо (а.с.27).

Згідно з Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ, затвердженого начальником Шебелинського ВТТ і СТ ОСОБА_6, чергова щорічна відпустка позивача була запланована на жовтень 2014 року. Конкретний період надання щорічної відпустки позивачу цим графіком не встановлений (т.1 а.с.75-46).

09 грудня 2014 року позивач звернувся до начальника відділення технологічного транспорту та спецтехніки ОСОБА_6 з заявою, у якій просив надати йому з 15 грудня 2014 року не використану відпустку за період з 10 липня 2012 року на 77 календарних днів та просив не відмовляти в даному проханні в зв`язку з тим, що він очікує народження п`ятої дитини, а дружина потребує індивідуального догляду (т.1 а.с.28).

Листом від 11 грудня 2014 року № 01-01-1670 відповідач повідомив позивачу, що надання щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року може несприятливо позначитись на нормальному ході роботи підприємства, так як він довгостроковий час перебував на лікарняному і накопичилось дуже багато виробничих питань, які необхідно вирішити в найкоротший термін до 19 грудня 2014 року, згідно з наказом № 1394 від 11 грудня 2014 року. В зв'язку з цим представляється доцільним перенести початок відпустки на 22 грудня 2014 року (т.1 а.с.29).

Наказом № 1394 від 11 грудня 2014 року було наказано начальнику Стрийського цеху ТтіСТ ОСОБА_4 демонтувати та перевезти на територію Стрийського цеху ТтіСТ с. П`ятничани обладнання з території ліквідованої Івано-Франківської дільниці (т.1 а.с.35).

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 79 КЗпП України, ч. 10 та ч. 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Частиною 3 ст. 10 Закону України «Про відпустки» передбачено, що загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 80 КЗпП України, п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про відпустки» передбачено, що щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена в разі тимчасової непрацездатності працівника, засвідченої у встановленому порядку.

За ч. 4 ст. 80 КЗпП України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про відпустки», у разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом.

Оскільки позивач з 01 жовтня 2014 року по 08 грудня 2014 року перебував на лікарняному, то з урахуванням вимог ст. 80 КЗпП України, ст. 11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка позивача, установлена Графіком відпусток на 2014 рік працівників Стрийського цеху ТТ і СТ, підлягала обов'язковому перенесенню на інший період, і новий термін її надання повинен був встановлюватися за згодою сторін.

Відповідно до матеріалів справи, позивач не звертався до відповідача з заявою про надання відпустки з 22 грудня 2014 року, як йому було запропоновано відповідачем.

15 грудня 2014 року ОСОБА_4 був відсутнім на робочому місці з 08.00 год. по нез'ясованих причинах, що підтверджується Актом від 15 грудня 2014 року № 57 (т.1 а.с.79).

Наказом за підписом в.о. начальника Шебелинського ВТТ і СТ ОСОБА_7 від 17 грудня 2014 року № 1417 було наказано провести службове розслідування та з'ясувати причини відсутності на робочому місці ОСОБА_4 (т.1 а.с.91).

Листом від 16 грудня 2014 року № 366 відповідач звернувся до позивача щодо надання пояснень про причини відсутності на роботі (т.1 а.с.39).

17 грудня 2014 року позивач надав відповідачу пояснення, в якому зазначив, що в зв'язку з тим ,що ним попередньо подавалися заяви про відпустку з 15 грудня 2014 року пішов у відпустку, так як вважає причину його відсутності поважною, враховуючи той факт, що його дружина є вагітною третьою дитиною на останньому тижні вагітності (т.1 а.с.40).

Факт відсутності позивача на робочому місці з 08.00 год. по нез'ясованих причинах підтверджується актами від 15 грудня 2014 року № 57, від 16 грудня 2014 року № 58, від 17 грудня 2014 року № 59, від 18 грудня 2014 року № 61, від 19 грудня 2014 року № 62, від 22 грудня 2014 року № 63, від 23 грудня 2014 року № 64, від 24 грудня 2014 року № 65, від 25 грудня 2014 року № 66, від 26 грудня 2014 року № 67, від 29 грудня 2014 року № 68, поясненнями позивача від 17 грудня 2014 року, актом проведення службового розслідування від 17 грудня 2014 року № 60 (т.1 а.с.79-90, 92).

Згідно Виписки з Протоколу № 28 засідання первинної профспілкової організації від 30 грудня 2014 року, Первинна профспілкова організація Стрийського цеху технологічного транспорту і спеціальної техніки Шебелинського відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки дала згоду на звільнення ОСОБА_4 з роботи за ст. 40 п. 4 КЗпП України (прогул (в тому числі за відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин) (т.1 а.с.57).

Наказом Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки Філії Бурового управління «Укрбургаз» Публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» від 30 грудня 2014 року № 643-к було звільнено з роботи ОСОБА_4, начальника Стрийського цеху, з 30 грудня 2014 року за прогули (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (з 15 грудня 2014 року), п. 4 ст. 40 КЗпП України (т.1 а.с.58).

Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства (ч. 1 ст. 43 КЗпП України).

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9).

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника за такою підставою власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, підтверджуючі відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня. Доцільно зазначити, що невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника (Роз'яснення Міністерства юстиції України від 01.02.2011 року «Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу»).

Листом від 30.12.2014 року № 400 відповідач повідомив позивачу, що згідно наказу № 643-к від 30 грудня 2014 року його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України та просили прибути у відділ кадрів Стрийський цех технологічного транспорту і спецтехніки за адресою с. П`ятничани вул. Львівська 6 Стрийський р-н. Львівська обл. для отримання трудової книжки (т.1 а.с.59).

Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника (ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України).

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем та його представником при зверненні до суду не надано будь-яких письмових доказів, які б свідчили про погодження з власником або уповноваженим ним органом днів чергової відпустки.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги в інтересах ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Суддя-доповідач:

Судді: