Справа № 369/8825/16-ц Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/6689/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 22.12.2016
УХВАЛА

Іменем України

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Гуля В.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання нікчемного правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2016 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 08 лютого 2013 року між публічним акціонерним товариством «ОСОБА_2 Кредит» (далі - ПАТ «ОСОБА_2 Кредит») та ОСОБА_4 був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07, за умовами якого банк прийняв від відповідача грошові кошти у розмірі 150 000 грн. Згідно з пунктом 2.3 договору банківського вкладу, процентна ставка за депозитом склала: 19,5% річних за період з 08 лютого 2013 року по 17 лютого 2014 року; 17% річних за період з 18 лютого 2014 року по 19 лютого 2014 року; 22% річних за період з 20 лютого по 14 травня 2015 року. Відповідно до пункту 2.2 даного договору, з урахуванням додаткової угоди від 20 лютого 2015 року, депозит розміщувався з 08 лютого 2013 року по 05 березня 2016 року.

Позивач зазначав, що 15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу, в результаті чого, відповідно до приписів пункту 3.7 договору банківського банк повинен був сплатити відповідачу проценти за ставкою 2 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, однак 15 травня 2015 року між сторонами був укладений договір №1 про внесення змін до договору банківського вкладу від 08 лютого 2013 року, за умовами якого банк прийняв на себе зобовязання сплатити відповідачу суму нарахованих процентів без застосування перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» у період дії тимчасової адміністрації під час перевірки правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації, було виявлено нікчемність вказаного вище договору банківського вкладу від 15 травня 2015 року з підстав, передбачених п.1 ч.3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вказує, що у звязку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 53 895 грн. 33 коп.

З урахуванням наведеного, позивач просив визнати нікчемний договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, укладеного між ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» та ОСОБА_4 недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року в позові уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, що мають значення для справи неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 лютого 2013 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 був укладений договір банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів), за умовами якого банк відкрив вкладнику депозитний рахунок №7003, а вкладник вніс на цей рахунок грошові кошти у сумі 150 000 грн. на строк по 10 лютого 2013 року (а.с.5-8).

Пунктом 2.3 договору банківського вкладу передбачено, що банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 19,5 % річних.

Відповідно до пункту 3.7 договору банківського вкладу, у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2% річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

18 лютого 2014 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до договору банківського вкладу, згідно з якою сторони погодили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року по 28 лютого 2015 року, банк сплачує вкладнику проценту ставку за користування депозитом у розмірі 17% річних (а.с. 9 ).

20 лютого 2015 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору банківського вкладу, згідно з якою сторони визначили, що депозит розміщується з 08 лютого 2013 року по 05 березня 2016 року, банк сплачує процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22 % річних (а.с.10).

По справі встановлено, що 15 травня 2015 року між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, відповідно до якого сторони виклали пункт 3.7 договору в наступній редакції: у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22 % річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку (а.с.11).

15 травня 2015 року відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року та відповідно до виписки по особовому рахунку за період з 08 лютого 2013 року по 18 травня 2015 року отримав суму вкладу.

На підставі постанови Правління ОСОБА_2 банку України від 05 червня 2015 року № 358 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 114 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «ОСОБА_2 кредит», згідно з яким з 08 червня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ОСОБА_2 кредит».

Постановою правління ОСОБА_2 банку України від 28 серпня 2015 року № 563 розпочато процедуру ліквідації банку.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ОСОБА_2 кредит» було проведено перевірку та виявлено, що вказаний вище договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 рокудо договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року, який укладено між позивачем та відповідачем, є нікчемним з підстав, визначених п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

27 листопада 2015 року позивачем на адресу відповідача було направлено лист, в якому повідомлено про нікчемність договору про внесення змін №1 від 15 травня 2015 рокудо договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 рокута про необхідність добровільно повернути банку грошові кошти у розмірі 53 895 грн. 33 коп. (а.с.13-14).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів прийняття уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ОСОБА_2 кредит» акту (наказу, розпорядження) ненормативного характеру про створення комісії щодо здійснення перевірки правочинів на виявлення серед них нікчемних та безпосереднього порядку його проведення, як того вимагає ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що договір про внесення змін №1 від 15 травня 2015 рокудо договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року не містить умов, які б свідчили про відмову ПАТ «ОСОБА_2 кредит» від власних майнових вимог. За договором банківського вкладу саме на банк покладається обов'язок з виплати вкладнику коштів, при цьому банк не має будь-яких майнових вимог до вкладника, а відтак доводи позивача, що укладений сторонами правочин від 15 травня 2015 року є нікчемним, оскільки банк відмовився від власних майнових вимог, є безпідставними та таким, що не відповідають ні вимогах закону, ні умовам укладеного сторонами договору.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними й такими, що грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону

Відповідно до п.1 ч.3 ст.ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог.

Згідно з ч.2 ст.38 Закону уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними.

Порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду (ч. 3 ст. 38 Закону).

Відповідно до ч.4 ст. 38 Закону Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у ч.2 ст. 38 Закону про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів щодо витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

Згідно ч.5 ст. 38 Закону, у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч.3 ст. 38 Закону, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), які він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Аналіз вказаної норми закону свідчить про те, що уповноважена особа Фонду наділена правом перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних.

Однак, таке право не є абсолютним, а кореспондується з обовязком встановити перед прийняттям рішення обставин, з якими Закон повязує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно, у випадку який розглядається, нівелюється протилежним твердженням особи про дійсність вкладу та всіх його умов.

Відтак, нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з пунктом 2.16 глави 2 розділу V Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 вересня 2012 за №1581/21893 визначено, що рішення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, оформлені наказами або розпорядженнями, а також іншими розпорядчими документами, визначеними порядком ведення діловодства у банку, є обов'язковими для виконання працівниками такого банку.

Тобто, для перевірки правочинів, вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення серед них нікчемних правочинів з підстав, визначених ч. 3 ст. 38 Закону, уповноважена особа Фонду в обов'язковому порядку має видати наказ (розпорядження) про створення комісії з перевірки правочинів, яким зобов'язати останню здійснити дії направлені на виконання зазначеної вище норми Закону.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачем не надано доказів прийняття уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ОСОБА_2 кредит» акту (наказу, розпорядження) ненормативного характеру про створення комісії щодо здійснення перевірки правочинів на виявлення серед них нікчемних та безпосереднього порядку його проведення, як того вимагає ч.3 ст. 38 Закону, що свідчить про безпідставність твердження позивача про здійснення перевірки договору про внесення змін №1 до договору банківського вкладу «Стандартний» №111206-ДР-07 від 08 лютого 2013 року та відповідно недоведеність цієї обставини при розгляді справи.

Не надано позивачем і доказів наявності самого висновку комісії про визнання цього договору нікчемним.

Про нікчемність правочину позивач зазначив лише в листі від 27 листопада 2015 року, адресованого відповідачу (а.с.13-14).

Доводи апеляційної скарги про те, що на час проведення перевірки правочинів не існувало нормативно - правових актів Фонду щодо порядку виявлення нікчемних правочинів, не заслуговують на увагу, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

За положеннями ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч.1 ст.1058 ЦК України).

Частиною 1 ст.1060 ЦК України встановлено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч.5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

З указаного вбачається, що за договором банківського вкладу саме на банк покладається обов'язок з виплати вкладнику коштів, при цьому банк не має будь-яких майнових вимог до вкладника.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між ПАТ «ОСОБА_2 кредит» та ОСОБА_4 не укладалось жодних правочинів, які передбачають відмову банку від майнових прав, а тому виплата відповідачу вкладу та нарахованих процентів за період від дати внесення коштів на вкладний рахунок і до дня, що передує їх поверненню відповідає закону і не є відмовою банку від своїх майнових прав.

Згідно з положеннями ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Оскільки оспорюваний правочин було укладено 15 травня 2015 року посадовими особами ПАТ «ОСОБА_2 національний кредит», які мали правоздатність та дієздатність вчиняти правочини платоспроможного на той час банку, а процедуру виведення банку з ринку та здійснення в ньому тимчасової адміністрації розпочато лише з 08 червня 2015 року, тому суд дійшов вірного висновку про безпідставність твердження позивача щодо нікчемності оспорюваного правочину на підставі Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи апеляційної скарги, про те, що банк за умовам договору про внесення змін №1 від 15 травня 2015 року відмовився від власних майнових вимог, не заслуговують на увагу, оскільки сторони дійшли згоди про виключення з умов договору санкцій за дострокове розірвання договору за ініціативою споживача, тим самим усунувши дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Крім того, проценти за вкладом є винагородою вкладника за користування його коштами банком за своєю правовою природою. Тобто, збільшуючи чи зменшуючи проценти за депозитним договором сторони на свій розсуд визначали винагороду вкладнику, а не зменшували майнові вимоги.

Матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи наведене та положення ст.308 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Кредит» ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді