Справа № 303/3769/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 лютого 2016 року м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Кондора Р.Ю., Леска В.В.

при секретарі - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Мукачівської міської ради, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу Васко Михайло Іштванович, ОСОБА_6 - про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договорів, рішень виконавчого комітету Мукачівської міської ради, свідоцтв про право власності, Державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та, в подальшому уточнивши та доповнивши позовні вимоги, остаточно просила визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду і поновити такий строк, та: - визнати недійсним договір дарування від 30.04.2008, за яким ОСОБА_7 подарував ОСОБА_3 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1; - визнати недійсним договір про порядок конкретного користування будинковолодінням АДРЕСА_1, від 15.07.2008; - визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га., виданий на ім'я ОСОБА_3; - визнати недійсним договір дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 22.11.2010, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4; - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради №207 від 12.08.2008 та №772 від 06.11.2008; - визнати недійсними свідоцтва про право власності, видані ОСОБА_3 та ОСОБА_8 на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради №207 від 12.08.2008; - визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності подружжя на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 81,30 кв. м. та житловою площею 36,90 кв. м.; - провести поділ майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1; - визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_8, на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 81,30 кв. м. та житловою площею 36,90 кв. м.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1958 року позивач проживала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8. 03 квітня 1972 року ОСОБА_8 було подароване домоволодіння АДРЕСА_1. В подальшому подружжя здійснило прибудову та побудували надвірні споруди, які були узаконені на підставі рішення виконавчого комітету №243 від 19 жовтня 1994 року. Таким чином, домоволодіння, яке отримав чоловік позивача на підставі договору дарування, зросло більше як вдвоє, а тому позивач вважає, що воно може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя, а отже, позивач, як дружина, має право на 1/2 частину домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_8 - помер. Позивач, яка постійно проживала з чоловіком до смерті, належним чином прийняла спадщину, проте свої спадкові права не оформила у нотаріуса у зв'язку з відсутністю коштів. 28 липня 2014 року позивач від відповідача по справі ОСОБА_3 отримала попередження про заборону користування належним їй майном та саме з цього часу довідалася про те, що на підставі договору конкретного користування та рішення виконкому відповідач заволодів оспорюваним майном. Позивач також вказує на те, що її чоловік був інвалідом і в 2008 році тяжко хворів, не міг сам пересуватися, оскільки у нього були ампутовані ноги, та він потребував постійного догляду. Також він був паралізований та важко розмовляв, а тому чоловік фізично не міг бути в нотаріальній конторі і посвідчувати будь-який договір. Дозволу на відчуження належного позивачу нерухомого майна та дозволу на вилучення земельної ділянки від неї ніхто не брав, а тому, відповідно до ст. 369 ЦК України, такий правочин може бути визнано недійсним. Ознайомившись з матеріалами інвентарної справи позивач отримала копію реєстраційного посвідчення від 09.08.1972 №1521, виданого на ім'я її чоловіка ОСОБА_8 та помітила, що в даному реєстраційному посвідченні міститься запис: «30.04.2008 року, за договором посвідченим приватним нотаріусом Мукачівського МНО Васко М.І. ОСОБА_8 подарував ОСОБА_3 1/2 частину вказаного будинковолодіння». Про наступні документи, а саме: договір дарування 30.04.2008; договір про порядок конкретного користування будинковолодіння від 15.07.2008; рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 12.08.2008 за №207 «Про розподіл будинковолодінь»; державний акт серії НОМЕР_1, виданий на ім'я ОСОБА_3, яким підтверджується право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га по АДРЕСА_2; договір дарування будинковолодіння та земельної ділянки від 22.11.2010, позивачу не було відомо взагалі. Посилаючись на положення Кодексу про шлюб та сім'ю України, Цивільного кодексу України, просила задовольнити позов.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_9, на таке рішення подала апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини справи; не було доведено ті обставини, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити її уточнені та доповнені позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційних справ на будинки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 із 19.08.1958, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 27.11.2008 (а.с. 7).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про смерть, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мукачеву Мукачівського міськрайонного управління юстиції від 11.11.2008 року (а.с. 8).

На підставі договору дарування від 03 квітня 1972 року, посвідченого нотаріусом Першої Мукачівської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 2.566, ОСОБА_8 одержав у дар житловий будинок АДРЕСА_1, жила площа якого становила 20 кв. м. (а.с. 10).

Рішенням виконкому Мукачівської міської ради від 19 жовтня 1994 року № 243 було дозволено управлінню архітектури та містобудування виготовити виконавчі креслення та проекти на зведені будови, зокрема, ОСОБА_8 (прибудова житловою площею 17,60 кв. м., загальною площею 39,50 кв. м., сараї літер Д-1, Е) по АДРЕСА_1 (а.с.12). Згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.02.2008, ОСОБА_8 належало домоволодіння по АДРЕСА_1 - жилий будинок загальною площею 81,30 кв. м., житловою площею 36,90 кв.м., літня кухня, 4 сараї, надвірна вбиральня та споруди (а.с.81).

Відповідно до ст.ст. 22,24,25 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них; якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; згідно із ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки домоволодіння АДРЕСА_1 отримане ОСОБА_8 під час шлюбу у дар є його особистою власністю, право власності на домоволодіння у 2008 році було в цілому зареєстровано за ОСОБА_8, за його життя позивач ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання цього домоволодіння спільною сумісною власністю не зверталася, належних та допустимих доказів того, що це майно істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох позивачка не надала, тому позовні вимоги про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя та проведення поділу майна подружжя із визнанням за позивачем права власності на 1/2 частину будинку до задоволення не підлягають.

Відповідно до договору дарування від 30 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Васко М.І., зареєстрованого в реєстрі № 3364, ОСОБА_8 подарував відповідачу ОСОБА_3 1/2 частину будинковолодіння АДРЕСА_1, і 13 травня 2008 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право спільної часткової власності на 1/2 цього домовололодіння (а.с. 215).

В подальшому, 15 липня 2008 року, між ОСОБА_8 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір про порядок конкретного користування будинковолодінням, посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Васко М.І., зареєстрований в реєстрі за № 4620. Згідно цього договору у користування ОСОБА_8 перейшли такі приміщення будинковолодіння АДРЕСА_1: приміщення АІ 1-6 передпокій, 1-7 комора, 1-8 жила кімната, Б сарай; у користування ОСОБА_3 перейшли такі приміщення цього будинковолодіння: приміщення АІ 1-1 закрита веранда, 1-2 кухня, 1-3 комора, 1-4 жила кімната, 1-5 ванна, літ. Д літня кухня, літ. Д' сарай, літ. Г сарай, літ. Е сарай, літ. З вбиральня, споруди (а.с. 80).

Оспорюючи договір дарування від 30.04.2008 року та договір про порядок конкретного користування від 15.07.2008 року позивач посилається на те, що ОСОБА_8 був інвалідом, у 2008 році тяжко хворів, не міг сам пересуватися, потребував постійного догляду та допомоги, частково був паралізований та важко розмовляв. Крім того, позивач посилається на те, що не давала жодного дозволу на відчуження нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Аналогічна норма міститься і в ст. 369 ЦК України, якою також встановлено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

З аналізу вказаних норм слідує, що згода другого з подружжя на розпорядження майном необхідна лише у випадку укладення правочину щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки будинковолодіння АДРЕСА_1 не являлося спільною сумісною власністю подружжя, то для його розпорядження згоди позивача не вимагалося.

Встановлено, що ОСОБА_8 був інвалідом І групи, загальне захворювання, у 2007 році йому було проведено операцію - ампутація правої нижньої кінцівки, у 2008 році - ампутація лівої нижньої кінцівки (а.с. 17-23). Той факт, що ОСОБА_8 не міг пересуватися самостійно без сторонньої допомоги не заперечується і іншими особами, які беруть участь в справі. В той же час, зокрема, ОСОБА_6 - донька ОСОБА_8, яка була допитана апеляційним судом як свідок, зазначала, що нотаріус приходив до батька додому.

Позивач всупереч вимог ст. ст. 10,11, 60 ЦПК України не довела, що оспорювані договори суперечать нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, і у зв'язку з цим позовні вимоги про визнання недійсними договору дарування від 30.04.2008 та договору про порядок конкретного користування від 15.07.2008 - задоволенню не підлягають.

5 серпня 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 склали заяву, справжність підписів на якій засвідчено нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Васко М.І., у якій, звертаючись до відповідних уповноважених органів, з метою припинення спільної власності на будинок по АДРЕСА_1, просили поділити це нерухоме майно (а.с. 53). Висновком Мукачівського міського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки було встановлено технічну можливість поділу об'єкта нерухомого майна (а.с.54).

Рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 207 від 12.08.2008 року було поділено домоволодіння АДРЕСА_1 на два самостійні, а саме АДРЕСА_1, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_8 та АДРЕСА_2, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 50). На підставі цього рішення 25 серпня 2008 року ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були видані свідоцтва про право власності на ці домоволодіння (а.с.131, 216, 217). На кожне домоволодіння оформлено окремі інвентаризаційні справи.

Оспорюючи зазначене рішення та свідоцтва, які були видані на його підставі, позивач вказувала на те, що розподіл домоволодіння був проведений у 2008 році, коли ОСОБА_8 тяжко хворів, потребував стороннього догляду, однак також усупереч вимогам ст. ст. 10,11, 60 ЦПК України не довела відповідних обставин. З огляду на наведене, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні даної частини позовних вимог - є вірним.

Відповідачу ОСОБА_3 12 січня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, згідно якого він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га за адресою: АДРЕСА_2 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 76). Цей акт було видано на підставі рішення Мукачівської міської ради № 772 від 06.11.2008. Тобто, земельна ділянка була виділена ОСОБА_3 як власнику домоволодіння АДРЕСА_2, а відтак підстав для визнання Державного акту недійсним - немає.

Відповідно до договору дарування будинку з земельною ділянкою від 22.11.2010, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Герцуські-Торжаш В.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 5811, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 будинок разом з земельною ділянкою площею 1000 кв.м., що розташовані в м. Мукачево, АДРЕСА_2 (а.с. 55) 03.12.2010 року право власності на це домоволодіння зареєстровано за ОСОБА_4 (а.с.56).

Позивач, оспорюючи державний акт на земельну ділянку серії ЯЕ 46409, рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради № 772 від 06.11.2008 (як зазначено в заяві про уточнення та доповнення позовних вимог) та договір дарування будинку з земельною ділянкою від 22.11.2010, всупереч вимогам ст.ст. 10,11,59,60 ЦПК України, не довела в чому полягає їх неправомірність та яким чином ними порушуються її права та законні інтереси.

Зважаючи на викладене, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог також є правильним.

Крім цього, позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка ОСОБА_8, а саме на будинок АДРЕСА_1, загальною площею 81,3 кв.м., житлова 36,90 кв.м.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом; до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме будинковолодіння АДРЕСА_1, загальною площею 27, 90 кв.м., житловою 17,6 кв.м., яке належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Мукачівської міської ради від 12.08.2008.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Однак разом із спадкодавцем на день відкриття спадщини проживали також його донька ОСОБА_6 та онука ОСОБА_12 (а.с. 9).

Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України "Про нотаріат", підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину.

Така позиція також викладена у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», де у ч. 23 зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача вона звернулася до державного нотаріуса з заявою про оформлення спадщини. Відомості про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину в матеріалах справи відсутні. При цьому немає даних про наявність на ім'я позивачки заповіту.

Отже, позивачем не надано суду належних доказів відсутності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, зокрема відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для відмови у задоволенні і цієї позовної вимоги.

Стосовно заяви відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності судова колегія вважає необхідним вказати те, що встановлена необґрунтованість позовних вимог вцілому є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відмову в задоволенні позову.

Суд вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. Доводи апеляції цих висновків суду не спростовують. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. 209, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, п.1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_9 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 21 жовтня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча

Судді: