У х в а л а

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Гримич М.К., Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання договору кредиту частково недійсним, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовомдо ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03 липня 2007 року між ним та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 50 000 грн зі сплатою 14,04 % річних з кінцевим терміном повернення до 02 липня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 03 липня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що позичальник та майновий поручитель не виконували взяті на себе зобов'язання за цими договорами, на вимоги банку не реагували, у зв'язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 53 741 грн 64 коп., позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на зазначену квартиру та виселити з неї ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які в ній проживають та зареєстровані.

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до п. 2.3.1 кредитного договору, яким визначено, що банк в односторонньому порядку має право збільшувати розмір процентної ставки, банком з 21 жовтня 2008 року була збільшена відсоткова ставка з 14,04 % річних до 15,12 % річних, а з 1 лютого 2009 року - до 26,07 % річних.

Зазначала, що банком неправомірно збільшено відсоткову ставку після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу і кредитного договору в односторонньому порядку». Також вважала кредитний договір договором приєднання. Оскільки п. 2.3.1 кредитного договору, відповідно до якого збільшено відсоткову ставку в односторонньому порядку, суперечить принципу добросовісності, так як не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», просила визнати вказаний пункт договору недійсним, а кредитний договір визнати договором приєднання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволенні первинного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено з інших правових підстав.

Рішення суду першої інстанції в частині визнання кредитного договору частково недійсним скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано п. п. 2.3.1 кредитного договору, укладеного 03 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 недійсним.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» та про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що банком не дотримано передбачених кредитним договором і Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» процедури і порядку звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки забезпечувального зобов'язання.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 не є стороною оспорюваного нею кредитного договору.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд, врахувавши ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку у зв'язку з його недоведеністю, оскільки на час розгляду справи заборгованість відповідача за основним позовом перед банком не встановлена та не доведена, так як починаючи з 10 січня 2009 року заборгованість позичальника перед банком повинна бути перерахована та встановлена дійсна сума заборгованості або визначено чи така заборгованість існує взагалі.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції виходив із того, що умова п. п. 2.3.1 кредитного договору про підвищення розміру процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

При цьому, суд зазначив про те, що хоча ОСОБА_4 не є стороною кредитного договору, однак, вона є особою, права та інтереси якої зачіпаються, оскільки вона є майновим поручителем за зобов'язаннями боржника за цим договором, а тому відповідно до ст. 16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права чи інтересу.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М.К. Гримич

В.С.Висоцька

В.М. Колодійчук