Єдиний унікальний номер 234/6854/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1770/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Космачевської Т.В.,

суддів: Курило В.П., Будулуци М.С.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишено без задоволення.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу і просив скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів скарги, посилається на неповне з'ясування фактичних обставин справи, які мають суттєве значення, та невірну оцінку доказів, внаслідок чого суд першої інстанції прийняв рішення про відмову у задоволенні позову на припущеннях.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача з доводами апеляційної скарги позивача не погодився, просив її відхилити та рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом першої інстанції встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 30 жовтня 2007 року позивач був прийнятий на роботу в ПАТ «НКМЗ» на посаду сторожа механічного цеху №7, про що видано відповідний наказ №1700 (а.с. 3, 21).

Приписами робочої інструкції сторожа встановлено, що сторож безпосередньо підпорядкований завідуючому господарством цеху та зобов'язаний дотримуватися трудової та виробничої дисципліни, правила та інструкції з охорони праці, техніки безпеки, промислової санітарії, пожежної безпеки (а.с. 58-60).

Графік роботи працівників на 2016 рік встановлений наказом ПАТ «НКМЗ» №245 від 03.11.2015року (а.с. 23).

Відповідно до графіка роботи сторожа на 2016 рік ОСОБА_1 19 лютого 2016 року повинен був працювати в 4 зміну, тобто з 21 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв. Тривалість робочого часу - 8 годин (а.с. 24).

Правилами внутрішнього розпорядку ПАТ «НКМЗ» (далі - Правила), а саме пунктом а) ч. 3 на працівників Заводу покладено обов'язок дотримуватися трудової корпоративної дисципліни. Пунктом 7.3 Правил встановлено, що порушення трудової дисципліни тягне за собою застосування заходів дисциплінарного та громадського впливу. До працівника може бути застосований один з таких заходів дисциплінарного стягнення: а) догана; б) звільнення (а.с. 42-51).

В рапорті начальника зміни механічного цеху №7 Сємми С.С. від 20 лютого 2016 року та рапорті складеного інженером-економістом Перепелицею В.А. від 22 лютого 2016 року зазначено, що 19 лютого 2016року сторож ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці впродовж усієї робочої зміни (з 21 год. 00 хв. до 05 год. 00 хв.) (а.с. 25, 26).

З пояснювальної записки ОСОБА_1 від 22 лютого 2016 року, вбачається, що 19 лютого 2016 року в присутності начальника зміни Сємми С.С. та начальника охорони зміни було вирішено, що цю зміну він пропустить, а в подальшому звернеться із заявою про надання йому безоплатної відпустки 19 лютого 2016 року, яку він фактично і подав 22 лютого 2016 року (а.с. 27).

Інструкцією з обліку персоналу, робочого часу працівників, керівників, спеціалістів та службовців в цехах, відділах та службах ПАТ «НКМЗ» в умовах функціонування програмно-технічного комплексу контролю доступу та обліку робочого часу від 31 липня 2006 року №765 встановлено, що при наданні відпустки без збереження заробітної плати впродовж робочого дня (з ініціативи працівника), але не більш одного дня, оформлюється особиста заява, яка підписується начальником підрозділу (а.с. 53). З вказаною інструкцією ОСОБА_1 був ознайомлений 17 липня 2013 року (а.с. 77).

Протоколом №1 засідання профкому ППО ПАТ «НКМЗ» від 11 листопада 2015року підтверджується, що цеховим комітетам було передано право вирішення питань щодо надання згоди адміністрації на звільнення членів профспілки (за виключенням звільнення за п. 7 ст. 40 КЗпП) (а.с. 103).

З виписки з протоколу №5 від 10 березня 2016 року видно, що відбулось засідання цехового комітету механічного цеху №7 під час якого, у присутності ОСОБА_1, було прийнято рішення про надання згоди на його звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП (а.с. 29).

З протоколу №1 від 11 лютого 2015 року, протоколу №2 від 16 жовтня 2015 року Зборів ради трудового колективу механічного цеху №7, розпорядження №876 від 29 жовтня 2015 року та розпорядження №143 від 12 лютого 2015 року, вбачається, що ОСОБА_1 раніше 10.02.2015 року та 13.10.2015 року допускав порушення правил внутрішнього розпорядку (залишав робоче місце до закінчення робочого дня) та до нього були застосовані заходи громадського та дисциплінарного впливу (а.с. 55-56; 75-76).

Наказом ПАТ «НКМЗ» №153-т від 17 березня 2016 року ОСОБА_1

звільнений з посади сторожа механічного цеха №7 за відсутність на роботі 19 лютого 2016 року без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 4).

З рапортів ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 від 17 березня 2013 року вбачається, що заступник начальника механічного цеху №7 приблизно о 10 год. 00 хв. телефоном повідомив ОСОБА_1 про звільнення за прогул та необхідність з'явитися до відділу кадрів та режиму для ознайомлення з наказом, отримання його копії та трудової книжки (а.с. 30-32).

Відповідно до актів від 17 березня 2016 року, які складені відділом кадрів, ОСОБА_1 для ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки не з'явився, а за місцем мешкання двері не відчинив (а.с. 33-34).

Листом від 17 березня 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність явки до відділу кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення (а.с. 35).

Згідно акту від 18 березня 2016 року ОСОБА_1 ознайомлений з приказом про звільнення, але отримувати його копію та трудову книжку відмовився у категоричній формі (а.с. 37).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 1 квітня 1994 року №4, від 26 жовтня 1995 року №18, від 25 травня 1998 року №15, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Звільнення на цій підставі допускається тільки в тому випадку, якщо працівник здійснив прогул або був відсутній на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважної причини. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення.

Поважними причинами варто визнати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника.

У коментовані частині цієї норми КЗпП України зазначено, що прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо.

Загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції з урахуванням наданих доказів вірно встановлено неповажність причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місці 19 лютого 2016 року. Тобто за скоєння 19 лютого 2016 року ОСОБА_1 прогулу без поважних причин відповідач мав всі підстави для розірвання з ним трудового договору.

Довід апеляційної скарги про неповне з'ясування фактичних обставин справи, які мають суттєве значення, та невірну оцінку доказів є необґрунтованим виходячи з наступного.

Згідно ст. 212 ЦП К України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не мас для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 215 ЦП К України.

Згідно ж ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку.

Нових доказів, які б давали підстави для задоволенні позовних вимог, у дослідженні яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено або їх неподання було зумовлено поважними причинами, ОСОБА_1 не надано.

За таких обставин, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини, що склалися між сторонами і їм надана належна оцінка, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Інші приведені в апеляційні скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене вище, а також, те, що апеляційним судом не встановлено порушень судом першої інстанції при розгляді цієї справи вимог матеріального чи процесуального законів або неправильної оцінки досліджених по справі доказів, то підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення немає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: