Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич М.К.,

КафідовоїО.В., Колодійчука В.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» про стягнення безпідставно набутих коштів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що рішенням загальних зборах членів колективного сільськогосподарського підприємства «Гряда» (далі - КСП «Гряда») від 2 березня 2012 року надано згоду на отримання поворотної фінансової допомоги КСП «Гряда» від членів КСП «Гряда» ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також від громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у розмірах від 500 000 грн до 600 000 грн для погашення заборгованості перед банком за договором поруки від 30 листопада 2010 року. Позивач перерахував кошти на банківський рахунок КСП «Гряда» у розмірі 580 000 грн та направив на адресу відповідача два примірники договору про надання поворотної фінансової допомоги від 27 квітня 2012 року, другий примірник якого останній не повернув ОСОБА_3 29 жовтня 2014 року позивач направив на адресу КСП «Гряда» лист-вимогу, в якому просив протягом семи днів з дати отримання цього листа повернути йому поворотну фінансову допомогу у розмірі 580 000 грн, що була сплачена останнім на банківський рахунок відповідача.

Оскільки КСП «Гряда» не виконало зазначену вимогу позивача, останній просив стягнути з КСП «Гряда» на його користь безпідставно набуті кошти у розмірі 580 000 грн, три відсотки річних у розмірі 6 006,58 грн інфляційні втрати у розмірі 80 620 грн.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 14 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з КСП «Гряда» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 580 000 грн, три відсотки річних у розмірі 4 910,14 грн, інфляційні втрати у розмірі 68 563,13 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2015 року рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції посилався на те, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають з договору позики. У разі невиконання умов договору наступають наслідки передбачені договором або законом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що правовідносини сторін урегульовані нормами зобов'язального права, а відтак положення ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач, як правову підставу позову, не підлягають до застосування.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що рішенням загальних зборах членів КСП «Гряда» від 2 березня 2012 року надано згоду на отримання поворотної фінансової допомоги КСП «Гряда» від членів КСП «Гряда» ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також від громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_3 у розмірах від 500 000 грн до 600 000 грн для погашення заборгованості перед банком за договором поруки від 30 листопада 2010 року.

27 квітня 2012 року між КСП «Гряда» та ОСОБА_3 було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги на суму 580 000 грн.

Відповідно до платіжного доручення від 27 квітня 2012 року

ОСОБА_3 перерахував КСП «Гряда» вказану суму, у якому призначення платежу позивачем зазначено - «поворотна фінансова допомога засновника згідно договору № 3/04 від 27.04.2012 р.».

29 жовтня 2014 року ОСОБА_3 надіслав КСП «Гряда» лист - вимогу про повернення поворотної фінансової допомоги, який останнім не виконало.

Положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав).

На виконання вимог ст. 119 ЦПК України, ОСОБА_3 у своїй позовній заяві зазначав фактичні обставини, які складають підставу позову, а саме стягнення коштів за договором поворотної фінансової допомоги, та посилався на докази на підтвердження позову: платіжне доручення та договір.

Так, апеляційним судом не враховано, що в розумінні цивільно-процесуального права підставу позову складають власне не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто юридичних фактів матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини (їх виникнення, зміну, припинення), та докази, на підтвердження зазначених позивачем обставин.

При цьому цивільно-процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України).

Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги та докази, на підтвердження цих вимог.

Вирішуючи спір, місцевий суд на підставі наданих сторонами доказам, яким дав оцінку в порядку ст. 212 ЦПК України, встановив характер правовідносин, що виникли між сторонами, а саме, що

27 квітня 2014 року між ними було укладено договір про надання поворотної фінансової допомоги; визначився з правовою нормою, яка підлягає до застосування - норми закону, викладені в параграфі 1 (Позика) Глави 71 ЦК України, а не статтею 1212 ЦК України на яку як на підставу позову посилався позивач, не залежно від згоди на це позивача, та прийшов до правильного висновку про задоволення позову.

Під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, а тому рішення суду відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч вимогам статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 3 грудня 2015 року скасувати, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька
М.К. Гримич О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук