Справа № 344/4423/16-ц
Провадження № 2/344/3319/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

секретаря Прокопів С.Р.

відповідача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа, ОСОБА_5, про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що відповідачка передала в іпотеку належну їй земельну ділянку, позичальник належним чином не виконав свої зобов`язання, а тому позивач просив суд передати предмет іпотеки в його власність. Однак 10/06/2016 р. позивач подав заяву про зміну позову, в якій просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника за рахунок предмету іпотеки на суму 1694164,03 гривень.

В судовому засіданні відповідачка надала пояснення про те, що позичальник помер більше 2 років назад, він не мав будь-якого майна, не мав дітей, заяву про прийняття спадщини ніхто не подавав, оскільки не було що приймати; сума боргу який може бути звернуто стягнення за рахунок предмету іпотеки визначено в рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області між сторонами і складає 250000 гривень.

Судом встановлено наступні обставини.

03/11/2011 р. Івано-Франківським міським судом ухвалено судове рішення в справі за позовом Публічного акціонерного товариства ,,Всеукраїнський ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, яким стягнуто на користь позивача солідарно з відповідачів 299438, 64 гривень за кредитним договором № 07/38-05 від 06/06/2007 року.

28/02/2012 р. ухвалено рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області у вказаній справі, яким рішення від 03/11/2011 р. скасовано та солідарно стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_1 250000 гривень заборгованості за кредитним договором № 07/38-05 від 06/06/2007 року, а також стягнути з ОСОБА_5 42069,92 гривень заборгованості за кредитним договором № 07/38-05 від 06/06/2007 року.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області у вказаній справі, яким рішення від 03/11/2011 р. вказано на те, що обсяг відповідальності ОСОБА_1 становить 250000 гривень, заборгованість понад вказану суму підлягає стягненню з третьої особи.

Відповідно до рішення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини в справі "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 Про судове рішення у цивільній справі суд повинен вирішити справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, незалежно від того вірно чи помилково позивач просить застосувати ту чи іншу правову норму.

Таким чином апеляційним судом вже було встановлено обсяг майнової відповідальності відповідачки за позикою позичальника перед позивачем, тому на предмет іпотеки може бути звернуто стягнення для відшкодування боргу на суму 250000 гривень. Однак в даному судовому рішенні не може бути зазначено детальні складові суми боргу в 250000 гривень, оскільки їх не визначено у відповідному рішенні Апеляційного суду Івано-Франківської області, а розмір зобов`язання відповідачки визначено сумою граничного стягнення, при цьому порядок зарахування виконання встановлено в ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року вказано, що за змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобовязання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Такий самий правовий висновок щодо застосування норм статті 33 Закону України «Про іпотеку» міститься й у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Отже, стягнення заборгованості за основним зобовязанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобовязання.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції, у справі, яка переглядається, правильно застосувавши норми статті 33 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 9 вересня 2014 року висловлено правову позицію в аналогічному спорі та вказано, що зобовязання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги Банку про повернення кредиту і сплату процентів залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. Покладаючи в основу рішення висновок про подвійне стягнення, суд касаційної інстанції не врахував, що за змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобовязання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором № 07/38-05 від 06/06/2007 року на суму 250000 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 06/06/2007 р., укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований за №772 земельну ділянку №152 загальною площею 0,0953 га для ведення садівництва з кадастровим номером 120010077 в садівничому товаристві «Бистриця-Надвірнянська», шляхом її продажу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» від свого імені будь-якій особі покупцю за початковою ціною, визначеною суб`єктом оціночної діяльності, визначеним положеннями Закону України « Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», у порядку та у спосіб, встановлені вказаним законом з наданням ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» усіх прав продавця щодо укладення договору купівлі-продажу, отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах БТІ, місцевого самоврядування, отримувати витяги довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності для продажу вказаного об`єкта у Державній реєстраційній службі України та її підрозділах, в органах, що здійснюватимуть державну реєстрацію речових прав на зазначене майно, здійснювати платежі в якості продавця під час укладання договору купівлі-продажу вказаного предмета іпотеки, звертатися із заявою до суб`єктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмета іпотеки, надати нотаріусу дозвіл відкрити розділ на предмет іпотеки та зареєструвати право власності на предмет іпотеки; отримувати технічну документацію на предмет іпотеки;

в іншій частині позову відмовити;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» 1378 гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення через місцевий суд. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський