22-ц/775/155/2016(м)
Головуючий у 1-й інстанції Сараєв І.А.
Суддя-доповідач Биліна Т.І.
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

17 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючої - Биліни Т.І.,

суддів - Лопатіна М.Ю., Бугрим Л.М.

при секретарі - Зал Ю.С.,

розглянувши в приміщенні апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»(надалі ПАТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.11.2006 року між сторонами був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідачу за кредитною карткою було надано кредит в розмірі 3000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 %, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач своїх зобов'язань щодо виконання умов договору не виконала, внаслідок чого станом на 31.05.2015 року загальна сума заборгованості, включаючи відсотки за користування кредитом, склала 21641,90 грн., з яких: сума основного боргу за несплаченою частиною кредиту - 8179,48 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 10805,66 грн.; 1150,00 грн. - заборгованість за комісією та пенею за користування кредитом; штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 1006,76 грн. У добровільному порядку відповідач відмовляється погасити вказану заборгованість.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково задовольнив клопотання відповідача про застосування строків позовної давності та відмовив в задоволенні позову. Судом першої інстанції не було досліджено розрахунок заборгованості, на предмет здійснення відповідачем погашень заборгованості протягом дії договірних відносин, які тривають з 2006 року по теперішній час, не з'ясовано чи відбувався за укладеним договором перевипуск карток та строк їх дії.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Малервейн М.С. підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили їх відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, заперечення проти скарги відповідача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак рішення суду таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що мають місце підстави для задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, оскільки договір укладено 09.11.2006 року, а до суду позивач звернувся 19.10.2015 року, тобто після спливу строків позовної давності.

Проте, із вказаним висновком не можна погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно із ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно умов укладеного договору № б/н від 09.11.2006 року відповідач отримала кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

З матеріалів справи вбачається, що вказаний кредитний договір неодноразово пролонговувався, шляхом подовження дії картки та її перевипуску, а саме картка за НОМЕР_3 діяла до 11.2008 року, перевипущена картка за НОМЕР_2 діяла до 11.2012 року, дія перевипущеної картки за НОМЕР_4 спливає 10.2016 року.

Факт активного користування картками протягом 2006-2015 років підтверджується випискою, та розрахунком заборгованості який міститься в матеріалах справи, з яких вбачається, що відповідач використовує картку в розрахункових операціях, поповнює рахунок. Остання операція по картці, а саме поповнення картки готівкою в розмірі 50,00 грн., здійснена в терміналі самообслуговування 26.05.2015 року. (а.с.50-57)

З огляду на вказане висновки суду першої інстанції про сплив строку позовної давності не відповідають обставинам справи.

У відповідності до положень ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання строк позовної давності починається заново.

Враховуючи вище наведене колегія суддів дійшла висновку, що при розгляді справи, судом першої інстанції було порушено принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи, що призвело до невірної оцінки доказів та винесення неправомірного рішення.

Частина 1 статті 309 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом апеляційної інстанція встановлено, що 09.11.2006 року між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № б/н, згідно якого відповідачу за кредитною карткою було надано кредит в розмірі 3000,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 %, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки(24 місяці). Внаслідок невиконання умов договору відповідач станом на 31.05.2015 року, згідно розрахунку позивача з яким частково погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, має заборгованість.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст.1046 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання має відшкодувати кредиторам завдані ним збитки.

За нормами статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні бути виконані належним чином та у термін, передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Статтями 546, 549 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання.

Положеннями ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований у одному або кількох документах, у листах, телефонограмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 08 листопада 2006 року була надана заява позивачу про відкриття карткового рахунку. Вказана заява передбачала кредитний ліміт в сумі 3000,00грн. та термін дії картки 24 місяці.(а.с.9)

Згідно умов та правил надання банківських послуг, які діяли на час укладення договору, пунктом 3.13 передбачено, що у разі, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад вважається автоматично продовженим ще на один термін. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. При цьому обчислення нового строку вкладу починається з дня за датою закінчення попереднього строку вкладу.(а.с.10-15)

В якості доказів продовження дії кредитного договору позивачем надано інформації про додатки з фото клієнта з продуктом банку(картою).(а.с.101,102)

В якості доказів наявності заборгованості відповідача, позивач надав розрахунок заборгованості за договором №б/н від 09.11.2006 року, та виписку з особового рахунку.(а.с.4-8, 50-57)

Вказані докази підтверджують наявність заборгованості відповідача перед позивачем яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 8179,48гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10805,66гривень.

В позовних вимогах позивач зазначив, що відповідач має заборгованість з комісії та пені в сумі 1150,00гривень, проте розмежувань в нарахуванні вказаних видів платежів не зазначив. Більше того з тарифів про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка Універсальна» нарахування пені не передбачено, а передбачено лише нарахування комісії за кредитне обслуговування, за зняття готівки, за зняття власних коштів, за безготівковий платіж.

Враховуючи наведене, позивач має право на стягнення з відповідача комісії в сумі 1150,00гривень.

Проте, в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача штрафів (фіксована частина) 500,00 грн. та (процентної складової) 1 006,76 грн. слід відмовити.

Згідно ст. 2 Закону № 1669-VII на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

У відповідності до наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07.10.2014 року за №33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» районами проведення АТО визначені Донецька та Луганська області (без виключень).

Оскільки відповідач зареєстрована та проживає у місті Маріуполь, тобто у зоні АТО тому на неї розповсюджуються норми вище вказаного закону.

Крім того, у відповідності до положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Оскільки позивач звернувся до суду 19 жовтня 2015 року, а Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» набрав чинності 14 квітня 2014 року, строк стягнення штрафу до введення в дію Закону сплив, тому в частині позовних вимог щодо стягнення штрафів з відповідача слід відмовити.

З огляду на вказане позовні вимоги про стягнення з відповідача штрафів фіксований розмір якого дорівнює 500,00 гривень, а процентна складова дорівнює 1 006,76 гривень задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на Законі.

У відповідності до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звертаючись до суду з позовом та апеляційною скаргою, позивач сплатив судовий збір в сумах 1218,00грн., що відповідає його мінімуму, а саме 1 розміру мінімальної заробітної плати та 1339,80грн., що відповідає 110 відсоткам ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, враховуючи, що позовні вимоги були задоволені, позивач набув право на їх відшкодування.

З огляду на вказане з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в сумі 2557,80грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», на розрахунковий рахунок 3111, МФО 305299, , заборгованість за кредитним договором від 09.11.2006 року, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 8179(вісім тисяч сто сімдесят дев'ять)гривень 48копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10805(десять тисяч вісімсот п'ять)гривень 66 копійок, заборгованості по комісії в сумі 1150(одна тисяча сто п'ятдесят)гривень 00 копійок та судові витрати в сумі 2557(дві тисячі п'ятсот п'ятдесят сім)гривень 80 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили цим рішенням.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Л.М. Бугрим

М.Ю. Лопатіна