Справа № 689/1124/15-ц
УХВАЛА

07.12.2016 р. смт. Ярмолинці

Ярмолинецький районний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Соловйова A.B.

при секретарі Цмикайло Т.В.,

за участю представника скаржника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Ярмолинці

скаргу ОСОБА_2 про визнання неправомірними постанов про відмову у відкритті виконавчих проваджень старшого державного виконавця Шевченківського райвідділу ДВС м. Києва Головного ТУЮ у м. Києві ОСОБА_3; зобовязання у сунути порушення та відкрити виконавчі провадження,-

ВСТАНОВИВ:

07.11.2016 р. до Ярмолинецького районного суду Хмельницької області надійшла скарга ОСОБА_2, у якій він просить визнати неправомірними постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 від 04.10.2016 р. (ВП№52538103, №52538074) про відмову у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, виданих 03.10.2016 р. Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області у справі №689/1124/15-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 114701,13 грн. майнової і моральної шкоди та 1147,01 грн. судового збору; зобовязати негайно усунути вказані порушення та відкрити виконавче провадження.

Скарга мотивована тим, що виконавчі листи у вказаній справі, видані Ярмолинецьким районним судом 28.01.2016 р. 03.02.2016 р. були отримані відділом ДВС Шевченківського РУЮ м. Києва, однак, були втрачені останнім відповідно до листа начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 21.04.2016 р.. За рекомендацією органу ДВС за заявою скаржника Ярмолинецьким районним судом 03.10.2016 р. були видані дублікати виконавчих листів, які разом із заявами, нарочно 04.10.2016 р. були подані до Шевченківського РВ ДВС м. Києва. Однак, 24.10.2016 р. скаржник отримав листа, з якого довідався, що оскаржуваними постановами державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження, оскільки виконавчі листи не відповідають вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (не вказано ідентифікаційний код боржника). Вважає, що постанови винесені «заднім» числом останнім днем до дати до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р., оскільки у самих постановах вказана дата подання виконавчого документа 05.10.2016 р., а самі постанови були скеровані лише 22.10.2016 р.. Окрім того, не зазначення у виконавчому документі ідентифікаційного номера не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження в світлі практики Верховного Суду України (постанова від 25.06.2014 р. у справі №6-62цс14).

В судових засіданнях представник скаржника скаргу підтримав із зазначених у ній мотивів.

Інші особи в судові засідання не зявлялись.

Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне.

Рішенням Ярмолинецького районного суду у справі №689/1124/15-ц, яке набрало законної сили 14.01.2016 р. вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 114701,13 грн. майнової і моральної шкоди та 1147,01 грн. судового збору. 28.01.2016 р. Ярмолинецьким районним судом стягувачу були видані відповідні виконавчі листи.

Зазначені виконавчі листи 03.02.2016 р. були отримані відділом ДВС Шевченківського РУЮ м. Києва, однак, були втрачені останнім відповідно до листа начальника Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 21.04.2016 р.

За рекомендацією органу ДВС за заявою скаржника Ярмолинецьким районним судом 03.10.2016 р. були видані дублікати виконавчих листів, які разом із заявами, нарочно 04.10.2016 р. були подані до Шевченківського РВ ДВС м. Києва, що підтверджується відміткою про їх отримання.

Однак, 24.10.2016 р. скаржник отримав листа, з якого довідався, що оскаржуваними постановами державного виконавця було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Зі змісту оскаржуваних постанов вбачається, що підставою для відмови у відкритті виконавчих проваджень є невідповідність виконавчих документів вимогам ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (не вказано ідентифікаційний код боржника).

Покликання скаржника на винесення зазначених постанов пізніше, але оформлення їх 04.10.2016 р. - датою до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 р. (05.10.2016 р.), оскільки у самих постановах вказана дата подання виконавчого документа лише 05.10.2016 р., а самі постанови були скеровані лише 22.10.2016 р., не заслуговує на увагу. Так, з відмітки про отримання заяви про відкриття виконавчого провадження вбачається, що отриманим такий документ був 04.10.2016 р., а не 05.10.2016 р., як вказано в оскаржуваній постанові, що розцінюється судом як описка. Фактичну дату винесення оскаржуваної постанови не доводить і дата надіслання копії такої постанови поштою, оскільки ці дати обєктивно можуть не збігатись.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час існування спірних відносин, виконавчий документ повинен містити, зокрема, повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо. Однак, дійсно, виконавчі листи не містять ідентифікаційного коду боржника.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Згідно із ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

Водночас, не зазначення у виконавчому документі ідентифікаційного номера не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження в світлі практики Верховного Суду України (постанова від 25.06.2014 р. у справі №6-62цс14). Оскільки п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну, державний виконавець не був позбавлений можливості отримати необхідні відомості.

Згідно із ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Зазначеним спростовується покликання боржника на недоцільність задоволення скарги, оскільки судове рішення, що набрало законної сили, було оскаржено боржником до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Згідно із п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Враховуючи, що закон визначає ряд підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження, суд не вправі підміняти державного виконавця у вирішенні питання про відкриття виконавчого провадження, перевіряючи лише наявність чи відсутність підстав для цього. У звязку із наведеним, захист прав скаржника забезпечується самим визнанням протиправними оскаржуваних постанов, що тягне за собою обовязок органу ДВС розглянути питання щодо відкриття виконавчого провадження у відповідності до закону. Тому скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 383-389 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати неправомірними постанови старшого державного виконавця Шевченківського районного відділу ДВС м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 від 04.10.2016 р. (ВП№52538103, №52538074) про відмову у відкритті виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих листів, виданих 03.10.2016 р. Ярмолинецьким районним судом Хмельницької області у справі №689/1124/15-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 114701,13 грн. майнової і моральної шкоди та 1147,01 грн. судового збору.

У задоволенні решти скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржувану ухвалу. Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя підпис

Копія вірна:

Суддя А. В. Соловйов