АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідачів ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Актив-Банк», ОСОБА_7, треті особи Орган опіки та піклування Печерської районної у м. Києві державної адміністрації, Товариства з обмеженою відповідальністю «Кепстар Юкрейн Лімітед» про визнання недійсним іпотечного договору.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено: визнано недійсним іпотечний договір, укладений 05.09.2013 між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.; вирішено питання розподілу судових витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2013 між ПАТ КБ «Актив-Банк» та ТОВ «ПАК ЕКСПО» було укладеного договір про здійснення кредитних операцій №0509/02. Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань товариства за даним договором між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки №0509/2/S-5, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Також установлено, що з 18.02.2005 ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6, а передана в іпотеку квартира була придбана у шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2005 та зареєстрована на ім'я ОСОБА_7, проте, проживають у ній ОСОБА_6 та їх спільні із ОСОБА_7 діти - ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9., ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10., ІНФОРМАЦІЯ_3.

Виходячи з того, що орган опіки та піклування не надавав попередньої згоди на передачу в іпотеку банку квартиру, право користування якою мали неповнолітні діти сторін - ОСОБА_8., ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9., ІНФОРМАЦІЯ_2, суд першої інстанції вважав наявними передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6

В апеляційній скарзі Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ПАТ «Комерційний банк «Актив-Банк» підтримала апеляційну скаргу з наведених у ній доводів та просила її задовольнити. Представники позивача та відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити без змін законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору іпотеки з підстав укладення його без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Підставою недійсності правочину відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин, частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом про визнання іпотечного договору недійсним в інтересах її малолітніх доньок - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що на момент укладення оспорюваного договору вона разом з доньками проживала і станом на час вирішення спору в суді проживають у квартирі, що є предметом іпотечного договору, який був укладений без попереднього дозволу органу опіки та піклування, і тому має бути визнаний недійсним. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, набрало законної сили рішення суду про стягнення з ОСОБА_7 на користь банку заборгованості за кредитним договором, а також що банк подав до суду позов про звернення стягнення кредитної заборгованості на предмет іпотеки.

Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_7 з 2005 року на підставі договору купівлі-продажу від 07.10.2005, а також що у забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «ПАК ЕКСПО» за укладеним між ним і ПАТ КБ «Актив-Банк» договором про здійснення кредитних операцій №0509/02 від 05.09.2013 ОСОБА_7 уклав з ПАТ «КБ «Актив-Банк» договір іпотеки №0509/2/S-5, відповідно до умов якого передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру за вказаною адресою. При цьому ОСОБА_7 приховав той факт, що право користування квартирою мають його малолітні діти, які були зареєстровані у квартирі з 15.11.2012, фактично проживали у ній в момент укладення оспорюваного договору і продовжують проживати у цій квартирі на час розгляду спору в суді. Попереднього дозволу на вчинення оспорюваного договору орган опіки та піклування не давав.

Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень є неприпустимим. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також ст.ст.17,18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями частин 4,5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчинений батьками і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьком малолітніх дітей певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону і може бути підставою для визнання такого правочину недійсним.

Разом із тим, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьком без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення прав осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, тобто, до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Так, малолітні діти позивача не мали і не мають права власності на квартиру - предмет іпотеки, проте, вони мають право користування цим житлом як члени сім'ї власника відповідно до ст.405 ЦК України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігають це право протягом усього часу перебування квартири в іпотеці.

Оскільки встановлено, що шлюб між батьками дітей, за захистом прав яких до суду звернулась їх матір, розірвано, а також що колишнім подружжям у судовому порядку вирішено питання поділу спірної квартири як їх спільного майна, що відповідно до рішення суду з батька дітей стягнуто суму кредитної заборгованості та банком подано позов про звернення стягнення такої заборгованості на предмет іпотеки, - колегія суддів дійшла висновку про наявність реальної загрози порушення прав дітей, що є достатньою підставою для висновку про необхідність їх захисту та збереження права користування квартирою як місцем постійного проживання, у зв'язку з чим дійшла висновку про законність та обгрунтованість висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_6 Наявність передбаченого законом (ст.ст.39,40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК України) механізму в інший спосіб захистити права мешканців квартири - предмету іпотеку за відсутності можливості його реалізації не перешкоджає застосуванню обраного позивачем способу захисту порушених житлових прав дітей.

Правочин, що вчинений батьками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дітей, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дітей, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло (постанова Верховного суду України у справі №6-2940цс15 від 20.01.2016). У даній справі установлено, що оспорюваний договір іпотеки суперечить правам та інтересам дітей, порушує охоронювані законом їх інтереси дітей, обмежує права та інтереси дітей щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження їх прав на житло.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, за змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

У даній справі встановлено, підтверджено наявними у матеріалах справи доказами і не спростовано доводами апеляційної скарги, що позивач та діти фактично проживали у спірній квартирі на момент укладення оспорюваного договору іпотеки і продовжують проживати у ній до теперішнього часу. За таких обставин не заслуговують на увагу як такі що не мають правового значення доводи апеляційної скарги щодо реєстрації місця проживання батьків дітей в інших, ніж спірне, жилих приміщеннях. Сама по собі відсутність реєстрації дітей у спірній квартирі не є підставою для відмови в позові.

За таких обставин доводи апеляційної скарги Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у даній справі.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог і заперечень, підтверджених наявними у матеріалах справи та дослідженими судом доказами, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обгрунтоване рішення. Передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Актив-Банк» відхилити. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна