Справа № 308/2499/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича і ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича, ОСОБА_4, Ужгородської міської ради та Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійсним і скасування частково рішення виконкому й свідоцтва про право власності на квартиру, та визнання права власності на частину квартири, і припинення права власності та за позовною заявою ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича і ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права власності та стягнення грошової компенсації за частину нерухомого майна, -

в с т а н о в и л а :

Так, 05.03.2015 року ОСОБА_5 звернувся в суд із вищенаведеним позовом, який мотивував тим, що рішенням № 61 від 02.04.2003 року виконавчого комітету Ужгородської міської ради здійснено приватизацію державного житлового фонду, а саме, квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3. Проте у вказаній квартирі фактично проживали ОСОБА_6, ОСОБА_1 та він. ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не були прописані і не проживали в спірній квартирі, а тому не набули права на приватизацію даного житла. Згоди на приватизацію квартири не давав, і заяви про приватизацію житла не підписував. 23.12.2008 року померла, ОСОБА_6 за якою прийняв спадщину, хоч заяви і не подавав, але у даній квартирі значиться прописаним. Таким чином, фактичними співвласниками квартири є ОСОБА_1 та він, і їм належить кожному по 1/2 частина у спільній сумісній власності.

У ході судового розгляду, 25.01.2016 року ОСОБА_5 подав заяву про уточнення позовних вимог. Виходячи з наведеного й просив, суд поновити строк на звернення до суду, визнати частково недійсним і скасувати рішення виконкому та свідоцтво про право власності на житло стосовно ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3. Визнати за ОСОБА_5 і ОСОБА_1 право власності на квартиру в 1/2 частині за кожним, та припинити право спільної сумісної власності.

А 26.06.2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 подали в суд вищенаведений позов, який мотивували тим, що ОСОБА_5 у спільній сумісній власності належить 1/6 частина квартири АДРЕСА_1. Після смерті 23.12.2008 року співвласниці ОСОБА_6, спадщину за нею прийняла тільки ОСОБА_1. Оскільки, ОСОБА_5 ні до смерті матері, а ні після не проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1, і заяви про прийняття спадщини не подавав. Зазначена квартира складається з двох житлових кімнат, площею 27,5 кв.м., а загальною 45,8 кв.м. у якій на час спору проживають ОСОБА_1, ОСОБА_2 з ОСОБА_4 і двома дітьми. Через невеликий розмір квартири (хрущовка), її використання позивачами і відповідачем за прямим функціональним використанням, сторонами є неможливим, разом. ОСОБА_5 фактично із сімєю проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, тоді як у спірній квартирі не проживав після одруження, хоча і прописаний у такій. У звязку з тим що ОСОБА_5 виявив, бажання вселитись у дану квартиру, постала необхідність припинення права спільної сумісної власності останнього на квартиру зі сплатою компенсації за його 1/6 частку в такій. За наведених обставин і просили задоволити позов.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 02 жовтня 2015 року обєднано в одне провадження цивільну справу № 308/7625/15-ц із цивільною справою № 308/2499/15-ц, та присвоєно їм номер 308/2499/15-ц.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, а в задоволені позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, відмовлено.

Ужгородським міськрайонним судом постановлено окремі ухвали від 14 квітня 2016 року, які направлено прокуратурі Закарпатської області та голові Ужгородської міської ради, для вжиття ними необхідних заходів.

Заперечуючи рішення суду, позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, подали апеляційну скаргу в якій просять скасувати таке, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5, а їх позовні вимоги, задоволити. При цьому посилаються на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права й ухвалено в порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_7 підтримала, вимоги скарги, яку просила задоволити з наведених доводів.

Представник ОСОБА_5 в особі ОСОБА_8 заперечив, вимоги апеляційної скарги, які просив відхилити.

Представник виконавчого комітету Ужгородської міської ради в особі ОСОБА_9 визнала, доводи апеляційної скарги, яку просила задоволити.

Позивач - ОСОБА_5, позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, але про час розгляду справи повідомлені належним чином і не заперечують про розгляд справи за її відсутності. Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в її відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 внаслідок приватизації, могла належати та належала на праві спільної сумісної власності тільки трьом особам : ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_5. А тому, рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 61 від 02.04.2003 року про здійснення приватизації державного житлового фонду та видане свідоцтво про право власності, являються частково незаконними і такими, що порушують майнові права ОСОБА_5. Після смерті ОСОБА_6, спадщину прийняли ОСОБА_5 та ОСОБА_1, оскільки заяви про відмову від спадщини не подавали. Про здійснення приватизації квартири на 6 чоловік, до виникнення конфлікту літом 2012 року, ОСОБА_5 свідомо передбачав, що квартира належить лише 3-м особам. А тому, строк позовної давності не пропущений.

Відхиляючи позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 іншого житла не має, а тому в разі припинення права на частку у спірному майні, це свідчило б про заподіяння істотної шкоди. На депозитний рахунок суду попередньо не внесено позивачами суму вартості частки ОСОБА_5. Зазначені обставини, являються підставою для відхилення даного позову.

Проте вищезазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду стосовно позову ОСОБА_5, не відповідає. Та через це підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відхилення зазначеної вимоги позову.

Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обовязок створення державою умов, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (частини 1, 2 ст. 47 Основного Закону України).

Та однією з підстав набуття права власності громадянами України відповідно до ст. 345 ЦК України є набуття права власності в разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Положення ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду дають підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обовязком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлених законом.

Серед видів приватизації розрізняють приватизацію житлового та земельного фонду як конституційне право кожного громадянина. Відповідно до п. 5 ст. 5 ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або із частковою доплатою один раз.

Приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сімю або продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них. Однак зазначені надлишки громадяни могли придбати за рахунок так званих житлових чеків (статті 3, 4 і 5 ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду).

Отже, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків отримали громадяни України, які постійно проживали в цих квартирах (будинках). Іншими словами, приватизація є спеціальною правовою підставою набуття права власності на державне житло, адже субєктом такого набуття може бути не будь-який громадянин України, а лише той, який відповідає вимогам приватизаційного законодавства, а відтак приватизація державного житла є індивідуальним актом його переходу у власність конкретного громадянина.

Згідно положень наведених у п. 2 ст. 8 ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду, передача займаних квартир (будинків) здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Як убачається з довідки № 3 від 25.02.2003 року ТзОВ Добробут про склад сімї квартиронаймача ОСОБА_6, у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду: ОСОБА_6 наймач з 20.04.1970р.; ОСОБА_1 дочка з 19.05.1972р.; ОСОБА_5 син з 08.09.1975р.; ОСОБА_3 зять внучки з 10.11.1988р.; ОСОБА_2 внук з 24.12.1992р. і ОСОБА_4 дружина (внука) з 14.03.2000 року, Т.1, а.с. 31.

Згідно п. 20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (затвердженого наказом ДКУЖКГ від 15.9.92р.№56) при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує житловий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення.

Тобто, довідкою підприємства з обслуговування житла наведено перелік осіб, які постійно мешкали на час видачі такої у квартирі АДРЕСА_1. А звідси, саме дані особи мали право на здійснення приватизації займаного ними житла, безоплатно.

Слід зазначити, що Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян не передбачає особистої присутності всіх членів сімї наймача при видачі довідки про склад сімї, та надання документів, що посвідчують особистість кожного члена сімї.

Заяву про оформлення передачі у приватну спільну сумісну власність від 20.03.2003 року підписали: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4. Підписи даних осіб засвідчив керівник підприємства по обслуговуванню житла ТзОВ Добробут, Т.1, а.с. 61.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.04.2003 року за № 61, прохання наймача ОСОБА_6 задоволено, та передано квартиру АДРЕСА_1 безоплатно у приватну спільну сумісну власність ОСОБА_1 та членам її сімї, склад сімї з 6-ти чоловік, Т.1, а.с. 5. Дане рішення містить певну неточність стосовно родинних звязків між членами сімї, яка не може впливати на здійснення приватизації.

Виходячи зі змісту ст. 5 ЗУ Про приватизацію державного житлового фонду і п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, для здійснення приватизації наймачем і членами його сімї правове значення має та обставина, що дані особи постійно проживають у найманій квартирі, а не той факт, хто, кому, і ким приходиться. Тому, наявна у рішенні виконкому описка не являється підставою для визнання такого, недійсним.

Позивач - ОСОБА_5 стверджував ту обставину, що заяву про здійснення приватизації не підписував, та участі в приватизації не приймав, так-як на той час загубив паспорт громадянина України.

Із цього приводу, колегія суддів зважує на наступне. Посилання позивача ОСОБА_5 на ту обставину, що не підписував Заяву про оформлення передачі у приватну спільну сумісну власність квартири, яку займав разом зі членами сімї на умовах найму, є лише його особистим твердження, що на вимогу ч. 2 ст. 57 ЦПК України не являється доказом у справі, на підставі якого суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги сторони.

Як уже вище було зазначено, у Заяві про оформлення передачі у приватну спільну сумісну власність квартири від 20.03.2003 року міститься підпис ОСОБА_5, яку засвідчив керівник підприємства по обслуговуванню житла. Доказів про зворотне, позивач ОСОБА_5 не надав суду, і такі відсутні.

Стосовно висновку експертного від 23.11.2015 р. за № 6/432 Львівського НДЕКЦ, то експерт зазначив, що вирішити питання про виконання підпису в Заяві від 20.03.2003 року про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1 не виявилось можливим навіть в імовірній формі, Т.2, а.с. 19-21.

Таким чином, твердження позивача ОСОБА_5, що не його підпис значиться у Заяві від 20.03.2003 року про оформлення передачі у приватну власність квартири АДРЕСА_1, нічим не доводиться.

У паспорті громадянина України на імя ОСОБА_5 виданого 19.11.2004 року серії ВР 176601 на аркуші 7 значиться відмітка про те, що він використав право на безоплатну приватизацію житла в обсязі 45,80 кв.м. при нормі 136,0 кв.м., загальної площі житла, Т.1, а.с. 8. Дана запис внесена на виконання вимог п. 30 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян.

Оскільки, ОСОБА_5 належними й допустимими доказами не довів факт того, що Заяву про оформлення передачі у приватну власність квартири не підписував, а тому, висновок суду першої інстанції про зворотне є припущенням.

Виходячи з довідки від 07.05.2015 р. за № 12/1135 Ужгородського міського сектору ГУ ДМС України в Закарпатській області, взамін втраченого паспорта громадянина України серії І-ФМ № 736021 виданого 04.05.1977 року, ОСОБА_5 було видано 19.11.2004 року паспорт громадянина України серії ВР 176601, Т.1, а.с. 85.

Та обставина, що 19.11.2004 року було видано ОСОБА_5 новий паспорт громадянина України серії ВР 176601 не являється доказом того, що станом на місяці лютий-березень 2003 року, час оформлення відповідних документів із безоплатної приватизації займаної сторонами квартири, ОСОБА_5 не мав паспорта громадянина України серії І-ФМ № 736021 виданого 04.05.1977 року. Оскільки, матеріали справи не містять доказів того, що на час приватизації квартири, ОСОБА_5 вже був втратив паспорт громадянина України, та у звязку із цим звертався до компетентного органу. Отже, органу приватизації, ОСОБА_5 надав безпосередньо паспорт громадянина України серії І-ФМ № 736021 виданого 04.05.1977 року.

За відомостями відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Закарпатській області від 24.03.2015 року за №№ 2851-2852, 2856 ОСОБА_3 з 10.11.1988р., ОСОБА_2 з 22.02.1996 р. і ОСОБА_4 з 14.03.2000р., значаться зареєстрованими по місцю проживання за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, Т.1, а.с. 22-24.

Довідкою КП ЖРЕР №4 від 27.05.2015 року № 226 стверджено, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 значаться зареєстрованими у ІНФОРМАЦІЯ_4. Дана обставина вбачається з форм А і Б про здійснення реєстраційного обліку, Т.1, а.с. 135, 138, 140 і 141.

Із цього слідує, що позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 не визнавались такими, що втратили право користування займаним житлом, реєстрація їх у квартирі не скасована. А звідси, відсутні докази того, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 станом на лютий-березень місяці 2003 року час оформлення приватизації квартири не проживали постійно у квартирі АДРЕСА_2, та, що не були членами сімї ОСОБА_1, та через це не мали права на приватизацію зазначеної квартири.

Виходячи з наведених доводів, колегія судів зазначає, що рішенням № 61 від 02.04.2003 року виконавчого комітету Ужгородської міської ради, яким здійснено приватизацію державного житлового фонду, а саме, квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3, тобто за особами, які постійно у ній мешкали, не порушено право ОСОБА_5 на приватизацію квартири, шляхом позбавлення чи ущемлення такого права. А навпаки, таке право було задоволено (визнано) у відповідності до належної частки від загальної площі квартири.

Посилання суду на ту обставину, що ОСОБА_5 свідомо передбачав, що квартира приватизована лише на трьох чоловік. А тому, не міг передбачити, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 02.04.2003 року за № 61 така приватизована на 6-ть чоловік, та що про таке йому стало відомо лише літом 2012 року після виникнення конфлікту є таким, що ґрунтується на припущеннях. Так-як мінімум з 19.11.2004 року, коли було видано ОСОБА_5 новий паспорт громадянина України серії ВР 176601 у якому проставлена відмітка про використання права на приватизацію, ОСОБА_5 повинен був знати, і ніщо йому в цьому не перешкоджало щодо зясування того, яка саме частка у квартирі йому належить, та хто ще являється з ним співвласником. Даний факт є свідченням того, що суд першої інстанції дійшов такого висновку в супереч доказів, наявних у справі, які позивач ОСОБА_5, сам же й надав суду, але суд їх неправильно витлумачив.

Суд першої інстанції дійшов висновку із приводу того, що після смерті 23.12.2008 року ОСОБА_6, спадщину за нею на частку в спільній сумісній власності квартири прийняли ОСОБА_5 й ОСОБА_1, оскільки заяви про відмову від спадщини не подали.

Однак, такий висновок суду не узгоджується з наявними доказами, що містяться у справі.

За правилами ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Позивач ОСОБА_5 як і позивачка ОСОБА_1 відносяться до спадкоємців першої черги за законом.

Суд вважав, що коли у паспорті громадянина України ОСОБА_5 міститься штамп про місце його реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, то це є свідченням того, що він там проживав постійно, і у звязку із цим і прийняв спадщину. Проте, наявність прописки у паспорті ще не є беззаперечним доказом того, що особа постійно проживає за такою адресою, тоді як, постійне проживання ще слід довести.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, ч. 1 ст. 29 ЦК України. Фізична особа може мати кілька місць проживання, ч. 6 ст. 29 ЦК України.

Представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_7 подала письмові заяви жильців будинку № 17 по вул. Одеська в м. Ужгород у яких стверджують той факт, що ОСОБА_5 станом на 23.12.2008 року день смерті ОСОБА_6 у квартирі не проживав, а лише інколи приходив у гості, Т.1, а.с. 156-163.

Проте, суд в супереч вимог ст. 64 ЦПК України відкинув, дані письмові докази з тих підстав, що вони є неналежними та недопустимими доказами у справі, через їх не посвідчення. Якщо суд так вважав, то повинен був розяснити представнику ОСОБА_7, виходячи з вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України про необхідність додаткового посвідчення цих письмових доказів або допитати таких осіб як свідків, чого, судом не було зроблено.

У рішенні Ужгородського міськрайонного суду від 21.07.2015 року про вселення до квартири та усунення перешкод у здійсненні права власності, ідеться про те, що судом встановлено ту обставину, що після смерті матері позивача і відповідачки, між останніми виник конфлікт, щодо користування квартирою № 22 в будинку № 17 по вул. Одеська в м. Ужгород. Такі перешкоди мають місце з літа 2012 року, Т.2, а.с. 125-127. Тобто, у даному рішенні суду йдеться про конфлікт між сторонами з приводу користування квартирою, вже після смерті ОСОБА_6 (23.12.2008р.), який загострився з літа 2012 року. Даним рішення суду не стверджується та обставина, що ОСОБА_5 до моменту смерті своєї матері, проживав постійно з нею в квартирі.

Представник ОСОБА_1 в особі ОСОБА_7, стверджувала, що ОСОБА_5 не проживав у квартирі до моменту смерті 23.12.2008 року ОСОБА_6, так як проживав постійно, не дивлячись на реєстрацію в с. М.Геєвці Ужгородського району, разом зі своєю сімєю в будинку дружини.

У паспорті громадянина України серії ВР 176601 виданого 19.11.2004 року на сторінці 10 міститься запис, що 05.08.1978 року ОСОБА_5 уклав шлюб із ОСОБА_10, Т.1, а.с. 7.

Таким чином, твердження представника ОСОБА_7, що ОСОБА_5 разом зі своєю сімєю постійно проживав у ІНФОРМАЦІЯ_5 в будинку дружини, не позбавлено підставності, а суд дану обставину не зясував.

Також слід зазначити, що ОСОБА_5, крім зазначення місця прописки у паспорті, не надав будь-якого іншого доказу із приводу того, що постійно проживав із матірю до, і на момент її смерті. Не надав й інших доказів, таких як, зокрема, сплата комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт у квартирі, що могло би вказувати на його постійне проживання у квартирі на час відкриття спадщини.

Виходячи із сукупності наведених обставин, колегія суддів дійшла до думки, що висновок суду першої інстанції із приводу того, що ОСОБА_5 постійно проживав у квартирі до смерті матері, а тому прийняв спадщину, є передчасним, так-як не доводиться матеріалами справи.

Таким чином, заявлені ОСОБА_5 позовні вимоги є безпідставними виходячи з вищенаведених мотивів, а тому підлягають відхиленню.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 предявили до ОСОБА_5 позов про припинення права власності та стягнення грошової компенсації за частину нерухомого майна. Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції у задоволенні даного позову, відмовлено.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції у частині цього позову, що є підставою для відхилення вимог апеляційної скарги з огляду на таке.

Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 обґрунтовували свої вимоги тим, що спільне використання сторонами квартири за призначенням, через її невелику площу, є неможливим. Оскільки ОСОБА_5 постійно у квартирі не проживав, і не повязаний із позивачами спільним побутом; частка у праві спільної сумісної власності є незначною і такою, що не може бути виділена в натурі; квартира є неподільною; припинення права власності на частку не завдасть йому істотної шкоди, так-як проживає зі своєю сімєю у с. М.Геєвці Ужгородського району.

Для наявності підстав задоволення такого позову, позивач повинен довести суду наявність однієї з підстав зазначених у п.п. 1 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України в сукупності з підставою зазначеною в п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Та припинення права особи на частку в спільному майні можливе за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зазначили, що ОСОБА_5 проживає разом зі своєю сімєю в с. М.Геєвці Ужгородського району. Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 окрім частки у спірній квартирі, має на праві власності інше нерухоме майно. А тому, припинення права особи на частку в спільному майні не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_5 та членам його сімї.

Позивачами, попередньо не внесено на депозитний рахунок суду, вартості цієї частки, що є обовязковою умовою для ухвалення рішення суду про припинення права особи на частку в спільному майні.

Хоч судом першої інстанції й було відмовлено позивачам у призначенні судової будівельно-технічної експертизи. Проте, позивачі в апеляційній скарзі посилаються на цю обставину, але клопотання про призначення такої експертизи перед апеляційною інстанцією, безпосередньо не порушують, і не просять колегію суддів у задоволенні такого клопотання.

Таким чином, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на час апеляційного перегляду рішення суду. Оскільки, вимоги ст. 365 ЦК України, позивачами не дотримано.

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла до думки, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим у частині позовних вимог ОСОБА_5, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в звязку із цим нового рішення про відхилення таких позовних вимог. У решті, рішення суду, слід залишити без змін.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 підлягає стягненню зі ОСОБА_5 сума в розмірі по 426,58 гривень, кожному у відшкодування судового збору, Т.2, а.с. 203.

Виходячи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича і ОСОБА_4, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 квітня 2016 року скасувати в частині задоволеного позову ОСОБА_5, ухваливши нове рішення.

У позові ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича, ОСОБА_4, Ужгородської міської ради та Виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання недійсним і скасування частково рішення виконкому й свідоцтва про право власності на квартиру, та визнання права власності на частину квартири, і припинення права власності, відмовити.

Рішення суду першої інстанції в частині відхиленого позову ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича і ОСОБА_4, залишити без змін.

Стягнути зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 Дьєрдя Шандоровича, ОСОБА_4 по 426,58 гривень, кожному у відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________