УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Коротуна В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 про встановлення факту постійного проживання на території України, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2008 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про встановлення факту проживання на території України, в обґрунтування якої посилався на те, що з квітня 1991 року фактично проживав на території України, до якої переїхав разом зі своєю сім'єю.

Вказував, що з квітня 1991 року вони з сім'єю проживали в с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області, а з березня 1999 року переїхали жити до с. Андріївка Скадовського району Херсонської області, що підтверджується довідками Ульяновської сільської ради та рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 21 грудня 2006 року, яке набрало законної сили.

Оскільки для вирішення питання про набуття громадянства йому необхідно встановити факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України - 24 серпня 1991 року, заявник просив суд встановити факт постійного проживання його та дружини ОСОБА_6, синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, на території України з квітня 1991 року.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2008 року встановлено факт постійного проживання ОСОБА_4 та членів його родини: ОСОБА_6, синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, на території України постійно та безпосередньо з квітня 1991 року по час ухвалення рішення.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області задоволено, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 23 червня 2008 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 256 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або порушення особистих чи майнових прав фізичної особи, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Стаття 1 Закону України «Про громадянство України» дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», а саме: «проживання на території України на законних підставах» - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; «безперервне проживання на території України» - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів.

Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215/2001 в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі - Порядок), передбачає, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до п.1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української НародноїРеспубліки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону), подає до відповідного органу заяву про набуття громадянства України за територіальним походженням, зобов'язання припинити іноземне громадянство - для іноземців, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

При цьому при вирішенні питання про обґрунтованість заявленої вимоги суду, крім перевірки та встановлення факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року, необхідно встановити той факт, що заявник подав до компетентного органу зобов'язання припинити іноземне громадянство письмово оформлену заяву іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданств) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України (абз. 12 ст.1 Закону України «Про громадянство України»).

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву, виходив з того, що заявник підтвердив належними доказами факт його постійного проживання разом з родиною на території України з квітня 1991 року і цей факт має юридичне значення, оскільки з ним пов'язано набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст. ст. 3, 5 Закону України «Про громадянство України».

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на території с. Нова Збурївка Голопристанського району Херсонської області з квітня 1991 року; при цьому судом першої інстанції не досліджувалось питання, чи звертався заявник та його дружина із заявою про припинення громадянства Вірменії до компетентних органів, оскільки заявник звернувся до суду з указаною заявою маючи намір набути громадянство України.

Також апеляційним судом правильно зазначено, що заявник звернувся з вказаною заявою, не зазначивши зацікавлену особу у встановлені такого факту, і судом це питання не вирішувалось, в той час, як відповідно до п. 90 зазначеного Порядку, повноважним органом щодо вирішення спірного питання є Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області, тобто суд вирішив питання про права та обов'язки особи, яка не брала участь у справі.

Зважаючи на вищевикладене колегія суддів суду касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування рішення апеляційного суду, а докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 27 вересня 2011 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

В.М.Коротун