Справа № 161/7117/16-ц Провадження № 22-ц/773/1718/16 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 19 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів Федонюк С.Ю., Грушицького А.І.,

за участю:

секретаря Галицької І.П.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого покликалася на те, що 28 березня 2012 року уклала договір дарування, згідно із умовами якого подарувала належну їй ? частку квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_2 племінниці її колишнього чоловіка.

Зазначала, що укладаючи спірну угоду, вона помилялася щодо її умов та наслідків, оскільки вважала, що вдійсності укладає договір дарування з довічним утриманням, і передає належну їй частку квартири у власність останньої, за тієї умови, що за життя вона надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну. Натомість, в листопаді 2015 року вона дізналась, що між ними було укладено договір дарування.

В добровільному порядку відповідач відмовилась розірвати даний правочин, у звязку із чим, позивач вимушена була звернутись до суду, просила визнати недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Луцького нотаріального округу Волинської області ОСОБА_5 28 березня 2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 584.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_2, укладений 28 березня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5 і зареєстрований в реєстрі за № 584.

На вищевказане рішення суду відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що оскаржуване рішення є незаконним через порушення норм матеріального та процесуального права. Просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Судом встановлено, що 28 березня 2012 року на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_4 подарувала належну їй ? частку квартири АДРЕСА_3 племінниці колишнього чоловіка ОСОБА_2 (а.с. 7-9).

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи вказаний договір дарування недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що, укладаючи договір дарування, ОСОБА_4 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків сторін, які виникнуть після його укладення.

Проте, погодитися з такими висновками суду не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із положеннями частин 1-3 та 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_4 покликалася на те, що бажаючи укласти із відповідачем договір дарування з довічним утриманням, помилково уклала договір дарування, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

За положеннями частини 1 статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості обєкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.

Також, пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам розяснено, що відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом позовної заяви, позивач покликалася на те, що, укладаючи оспорюваний правочин, вона вважала, що відповідач надаватиме їй необхідну допомогу, в тому числі, матеріальну, буде опікуватися нею та доглядати.

Задовольняючи позов, суд не встановив, щодо яких саме умов правочину помилялася позивач, чи є ці умови істотними і чи існували ці обставини саме на момент вчинення правочину.

Докази того, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_4 мала намір укласти договір дарування з довічним утриманням та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, позивачем надано не було.

Встановлено, що між сторонами протягом тривалого часу склались довірливі стосунки. Відповідач ОСОБА_2, будучи племінницею колишнього чоловіка позивача, опікувалась нею, допомагала по господарству, прибирала, по мірі можливості оплачувала комунальні послуги, підтримувала морально. В період розлучення та поділу майна, відповідач представляла інтереси позивача ОСОБА_2 в судових інстанціях, позивач також склала заповіт, який є чинним та не скасованим, тим самим, розпорядившись щодо належного їй майна на користь відповідача.

Також встановлено, що ініціатором укладення оспорюваного договору була сама позивач, яка переймалась тим, що на квартиру будуть претендувати родичі колишнього чоловіка. Як пояснила нотаріус ОСОБА_5, допитана в суді першої інстанції в якості свідка, сторони двічі звертались до неї перед укладенням договору дарування, і відповідачу ОСОБА_2 неодноразово було розяснено зміст оспорюваного правочину, права та обовязки сторін, які випливають внаслідок його укладення та зобовязано надати додаткові документи про психічний стан, які зазвичай від осіб, які мають намір укласти такий правочин, нею не вимагаються. Будь-яких зобовязань щодо утримання позивача, відповідач на себе не брала, і вони сторонами не обговорювались. Наведені обставини стороною позивача не заперечувались.

Поза увагою суду залишено й умови договору дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при його укладенні, що договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються дарування, що нотаріусом роз'яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст.ст. 203, 405, 717-728 ЦК України.

Окрім того, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4

пояснила, що підставою для звернення до суду із вказаним позовом слугував до неї візит чоловіка відповідача ОСОБА_2, який мав з нею розмову з приводу тривалого часу проводження його дружини з останньою, надмірною турботою, що відобразилось на їх стосунках в сімї.

Відтак, саме позивач повинна була довести ту обставину, що договір укладався не без взаємних послуг, що відповідач зобовязалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно, які саме види догляду і допомоги були погоджені сторонами, і що відповідач будь-якої допомоги протягом чотирьох років не надавала.

На момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6) було 59 років, тому покликання на її вік не дають підстав для задоволення позову, як і доводи про незадовільний стан здоровя, виходячи із змісту медичних довідок та встановлених діагнозів, а також доводи про те, що після укладення оспорюваного правочину, відповідач ОСОБА_2 не стала проживати у подарованій їй квартирі, з огляду на те, що законодавство не встановлює строк, коли обдарований зобовязаний вчинити такі дії.

Отже, враховуючи те, що сторони по справі протягом тривалого часу перебували у близьких та довірливих стосунках, а також те, що ініціатором вчинення оспорюваного правочину, з моменту укладення якого минуло чотири роки, була сама позивач, перед укладенням якого останній неодноразово нотаріусом ОСОБА_5 було розяснено його зміст та наслідки, а позивачем не надано належних доказів в підтвердження того, що договір укладався з взаємними послугами зі сторони відповідача щодо її утримання, а підставою для звернення до суду із вказаним позовом, як пояснила сама позивач ОСОБА_4, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції, слугувала розмова з чоловіком відповідача стосовно надмірної опіки його дружини позивачем, а не помилка сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування, правові підстави для задоволення позову, у зазначеному випадку, відсутні.

Не зясувавши всіх обставин, що передували укладенню спірного договору дарування та залишивши поза увагою доводи позивача, якими вона обґрунтовувала свої позовні вимоги, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 203, 229 ЦК України, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухваленням нового про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2016 року у даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді