Справа № 303/4907/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача Кеміня М.П.,

суддів Боднар О.В., Джуга С.Д.

за участю секретаря Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника адвоката Калинича Івана Івановича на рішення Мукачівського міськрайоного суду від 5 листопада 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_9, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, відшкодування збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона у липні 2013 року взяла в борг у ОСОБА_5 кошти в сумі 21816 грн., які зобов'язалась повернути до 25 серпня 2013 року. Однак повернути борг вчасно не змогла, а тому ОСОБА_5 познайомила її з ОСОБА_4, який допоможе їй повернути борг. 30 січня 2014 року ОСОБА_4 позичив їй гроші в сумі 55 000 грн. за умовою забезпечення виконання договору позики, що вона, ОСОБА_2, надасть йому довіреність на право розпорядитися її квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У цей же день вона, ОСОБА_2, надала довіреність ОСОБА_4 на розпорядження її квартирою в разі неповернення до 01 травня 2014 року боргу. Оскільки до 30 квітня 2014 року вона не змогла повернути борг, вона написала нову розписку про отримання в борг 55000 грн з терміном повернення до 30 червня 2014 року.До зазначеної дати борг повернуто не було, тому 01 липня 2014 року ОСОБА_4 продав квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за 130000 грн, а кошти привласнив.

Позивач зазначала, що правочин було вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника, який діяв у власних інтересах, з другою стороною за ціною, вдвічі меншою за реальну, а також те, що договір було укладено під впливом тяжкої обставини на невигідних умовах для позивача.

14 липня 2014 року вона скасувала доручення, надане на представництво її інтересів ОСОБА_4, проте дізналася, що 01 липня 2014 року ОСОБА_4 від її імені по дорученню продав належну їй квартиру ОСОБА_5 Посилаючись на те, що наміру продавати квартиру вона не мала, оскільки квартира є єдиним місцем її проживання, ОСОБА_4 продав квартиру за ціною, нижчою від її ринкової вартості, фактично уклав договір купівлі-продажу в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, тому просила визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений 01 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, якій діяв на підставі доручення в її, ОСОБА_2, інтересах, як такий, що вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, на підставі ст. 232 ЦК України та такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини, на підставі ст. 233 ЦК України та на підставі ч.3 ст. 238 ЦК України оскільки представник в даному випадку діяв в своїх інересах. Крім того, просила стягнути з відповідачів 10000 грн. моральної шкоди та 500 грн. компенсації послуг нотаріуса за виготовлення дубліката правочину а також просила стягнути судові витрати по справі.

Справа судами розглядалася неодноразово, в тому числі, була предметом перегляду і касаційною інстанцією. Останнім рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ставить питання про скасування зазначеного рішення суду першої інстанції як незаконного та необґрунтованого із ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що судом не взято до уваги, що сторони фактично визнали той факт, що відповідач ОСОБА_4, як повноважний на той час представник позивачки ОСОБА_2є вчинив правочин від її імені, у своїх інтересах, що прямо суперечить ч.3 ст.238 ЦК України. Вважає, що судом проігноровано, що оспорюваний договір вчинено під впливом важких обставин. Посилається також на те, що суд безпідставно відмовив у проведенні судової будівельно-технічної експертизи з метою встановлення дійсної вартості квартири. Наводить й інші доводи з яких на думку апелянта рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції колегія суддів приходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 30 січня 2014 року ОСОБА_2 надала довіреність на ім'я ОСОБА_4, якою уповноважила останнього представляти її інтереси в усіх необхідних установах, будь-якої форми власності та підпорядкування і галузевою приналежності, у тому числі в органах місцевого самоврядування, в Реєстраційній службі Міністерства юстиції України, в органах нотаріату, в органах БТІ, тощо, з питань, що стосуються розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду) за ціну та на умовах, відомих представнику, належної їй квартири АДРЕСА_1.

Довіреність серії НОМЕР_1 видана строком на один рік, зареєстрована в реєстрі за № 300.

30 січня 2014 року ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_4 в борг 55 000 грн. на строк до 01 травня 2014 року, про що власноручно склала розписку. Розписка містить застереження, що в разі неповернення нею боргу до 01 травня 2014 року вона надає згоду на використання доручення НОМЕР_1.

30 квітня 2014 року ОСОБА_2 власноручно склала іншу розписку, в якій зазначила, що позичила в ОСОБА_4 55 000 грн. на строк до 30 червня 2014 року, в разі не повернення нею боргу до 30 червня 2014 року вона надає згоду на використання доручення серії НОМЕР_1.

Сторони визнають, що друга розписка від 30 квітня 2014 року стосується того ж самого договору позики, інші гроші не позичалися, але така була написана тільки з метою перенесення дати виконання по договору позики з 01 травня до 30 червня 2014 року.

Дані про те, що ОСОБА_2 своєчасно повернула кошти, позичені за договором позики, у справі відсутні. Також у справі відсутні дані про те, що ОСОБА_2 зверталась до ОСОБА_4, як до кредитора, з вимогою прийняти виконання зобов'язання, а він ухилявся від цього. Сторони не оспорюють, що договір позики не виконаний.

01 липня 2014 року між ОСОБА_4, який діяв як представник ОСОБА_2 та в її інтересах, та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 130 000 грн., які представник продавця отримав перед оформленням договору.

Дані обставини визнані сторонами, не заперечуються ними та підтверджуються матеріалами справи.

Звернувшись до суду з позовом ОСОБА_2 посилалась на зловмисну домовленість між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а також на те, що доручення на розпорядження квартирою та договір позики укладено на вкрай невигідних для неї умовах, адже ОСОБА_2 має батька, що хворіє на тяжку хворобу, сама ОСОБА_2 стабільних заробітків не має,ОСОБА_4 примусив скласти її як розписку, так і довіреність, а також на те, що ОСОБА_7 продав квартиру за значно заниженою ціною. При цьому ОСОБА_2 стверджувала, що не мала наміру відчужувати належну їй квартиру.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із недоведеності позовних вимог.

Проте цих висновків суд першої інстанції дійшов без ретельної перевірки обставин справи й належної оцінки зібраних доказів, із порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, судом першої інстанції не в повному обсязі враховані висновки і мотиви, з яких скасовані попередні судові рішення касаційною інстанцією (т.1 а.с. 224-226) і які відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язкові для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Із матеріалів Мукачівського МВ УМВС України в Закарпатській області № 6338 від 21.07.2014 року по заяві ОСОБА_2 (на аркушах справи 1-39), вбачається що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 були знайомими, так як до жовтня 2012 р. проживали по сусідству, і за твердженнями ОСОБА_5 даними нею в письмових поясненнях, в січні 2014 р. ОСОБА_2 звернулася до неї з питанням позичити їй 6000 доларів США, або порекомендувати знайомого хто б міг позичити, на що ОСОБА_5 порекомендувала свого знайомого ОСОБА_4, якому зателефонувала та попросила його, щоб він позичив її знайомій зазначенні кошти, на що той погодився, але за певних умов. В подальшому ОСОБА_5 стверджувала, що в червні 2004р. їй зателефонував гр. ОСОБА_4 та повідомив, що її знайома ОСОБА_2 не повертає позичені нею кошти і нехай вона, ОСОБА_5, купує в нього квартиру ОСОБА_2, яку він має право продати по дорученню, позаяк йому необхідно повернути кошти, які він позичив. В силу зазначених обставин, вона ОСОБА_5, і купила зазначену квартиру, при цьому заперечувала ту обставини, що вона особисто позичала кошти ОСОБА_2 по розписці від 13.07.2013 р. Аналогічні покази ОСОБА_5 і давала в суді першої інстанції в якості відповідача по даній справі.

Письмовими поясненнями ОСОБА_4 даними ним в рамках вищезазначеного провадження також стверджено, що в січні 2014 р. йому зателефонувала знайома ОСОБА_5 з питання чи в змозі він позичити грошові кошти її знайомій, на що він погодився, але за певних умов, що дана громадянка надасть йому доручення на право розпорядження її майном в разі не повернення боргу та правовстановлюючі документи на дане майно. В подальшому ОСОБА_2 погодилася на його умови і 30.01.2014 оформила відповідну довіреність та надала йому разом з правовстановлюючими документами на квартиру, і після цього ним було ним було надано грошові кошти в розмірі 55 000 грн. в еквіваленті 6 470 доларів США, а ОСОБА_2 написала розписку про повернення даних коштів до 01.05.2014р. В подальшому у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не в змозі була повернути грошові кошти в обумовлений строк, нею була написана ще одна розписка, згідно якої дані кошти вона повинна була повернути до 30.06.2014 р., де також зазначала, що в разі неповернення грошових коштів він, ОСОБА_4 має право на використання вищезгаданої довіреності. У зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не повернула грошові кошти в установлений термін дану квартиру було продано гр. ОСОБА_5, так як це була її знайома і вона поручилася за громадянку ОСОБА_2 Одночасно стверджував, що ніяких грошових коштів не повертав гр. ОСОБА_5 Аналогічні покази він давав і в суді першої інстанції в якості відповідача по справі.

З врахуванням вище встановлених обставин та того, що основною вимогою до представника є його добросовісність та приписи діяти саме в інтересах особи яку він представляє (ч.3 ст. 238 ЦК України), оскільки представник, вчиняючи правочин, не виражає власної волі, а він реалізує волю особи, яку він представляє, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що ОСОБА_4, діючи як представник ОСОБА_2 і укладаючи з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 липня 2014 року, вступив у зловмисну домовленість із другою стороною правочину ОСОБА_5, при цьому він в даному випадку дбав про власні інтереси (повернення коштів наданих у позику ОСОБА_2) і зневажав інтереси особи ОСОБА_2, яку він представляв по дорученню, в тому числі і щодо вартості квартири, яку він продав.

За змістом ст. 232 ЦК України під зловмисною домовленістю слід розуміти умисну змову однієї сторони з представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання правочину недійсним.

Зловмисна домовленість представника ОСОБА_4 виразилася в тому, що дійсна воля довірителя ОСОБА_2, яку повинен був утілювати представник ОСОБА_4, замінилася власною волею ОСОБА_4 всупереч волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири недійсним.

При цьому колегія суддів, вважає, що в основу зловмисної домовленості покладенні умисні дії представника ОСОБА_4, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя ОСОБА_2 (така фактично втрачає єдине місце проживання як щодо себе, так і щодо прописаних там батька та повнолітнього сина) та бажав їх настання з метою повернення суми боргу.

А тому колегія суддів приходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного 01 липня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, якій діяв на підставі доручення в її, ОСОБА_2, інтересах, як такий, що вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, на підставі ст. 232 ЦК України та в супереч вимогам ч.3 ст. 238 ЦК України, є обґрунтованими, і такі доведені наявними матеріалами справи в силу чого є такимио, що підлягають задоволенню.

За змістом ч 2 ст. 232 ЦК України, довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Як вбачається із позовних вимог ОСОБА_2 така просила відшкодувати їй збитків у розмірі 500 грн. компенсації за понесені нею витрати, а саме, послуг нотаріуса за виготовлення дубліката договору купівлі-продажу квартири, який їй необхідно було отримати для звернення до суду із зазначеним позовом, тобто згідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України зазнала витрати які мусила зробити для відновлення свого права, вказані витрати є доведеними (т.1а.с. 13), та такими, що підлягають до задоволення. Позаяк вказаним діями відповідачів позивачка зазнала душевні страждання у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її родини, що фактично позбавило та членів її родини єдиного житла, у відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 23 ЦК України підлягають до задоволення і позовні вимоги ОСОБА_2 про солідарне стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 10 000 грн. моральної шкоди.

Стосовно позовних вимог про визнання вказаного правочину недійсним з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, як такий, що вчинено під впливом тяжкої обставини то такі задоволенню не підлягають виходячи із наступного.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Оскільки, як уже встановлено судом, ОСОБА_2 добровільно та особисто не вчиняла оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, а такий правочин був здійснений її представником по зловмисній домовленості з іншою стороною правочину, дійсна воля ОСОБА_2 яку повинен був утілювати представник ОСОБА_4, замінилася власною волею ОСОБА_4 в супереч волі довірителя, то й відсутні правові підстави для визнання даного правочину недійсним ще й із підстав передбачених ст. 233 ЦК України.

Зазначені обставини могли мати юридичне значення при здійсненні нею одностороннього правочину, надання відповідного доручення ОСОБА_4, який нею в рамках даної справи не оскаржений.

У відповідності до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається із матеріалів справи позивачкою ОСОБА_2 за подачу позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 243.60 грн. та 243.60 грн. за дві різні позовні вимоги (т.1 а.с.2-3); за подачу апеляційний скарг 121.80 грн. (т.1 а.с.123) та повторну апеляцію 610.50 (т.2 а.с.97); за подачу касаційної скарги 170.52 грн. (т.1 а.с.185) а всього на суму 1 390.02 грн. які і підлягають стягненню на її користь із кожного із відповідачів пропорційно.

Керуючись статями 22-23, 88, 232-233, 238 ЦК України, статями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду Закарпатської області,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі її представника адвоката Калинича Івана Івановича задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайоного суду від 5 листопада 2015 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення про часткове задоволення ОСОБА_2.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01 липня 2014 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований в реєстрі № 407.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 500 (п'ятсот) грн. майнової шкоди та 10 000 грн. (десять тисяч ) моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 695.01 (шістсот дев'яносто п'ять) грн. 01 коп. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 користь ОСОБА_2 695.01 (шістсот дев'яносто п'ять) грн. 01 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено на протязі двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: Судді: