Справа № 551/1176/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 грудня 2016 року Шишацький районний суд Полтавської області в складі:
головуючого - судді Сиволапа Д.С.,
секретаря Кулинченко О.А.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Шишаки Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно,
29 листопада 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, визнання права власності на нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельної ділянки за адресою: Полтавська область, Шишацький район, с. Жоржівка, вул. Центральна, 69.
Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 28 жовтня 2011 року за 8000 грн. придбала у ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими спорудами та земельною ділянкою площею 0,25 га, що знаходяться по вул. Центральна, 69 в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області. З приводу купівлі-продажу даного нерухомого майна між позивачем та відповідачем в простій письмовій формі був укладений договір купівлі-продажу на підтвердження правочину відповідач написала розписку в присутності свідків про одержання готівкових коштів за вказане майно, передала ключі від будинку та оригінали правовстановлюючих документів.
Незважаючи на досягнуту домовленість щодо нотаріального посвідчення договору відповідач ОСОБА_3 ухиляється від вказаних дій, що перешкоджає позивачу у оформленні нерухомого майна на себе та отриманні житлової субсидії.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Позивач додатково до наведеного у позовній заяві додала, що спірні житловий будинок та земельна ділянка належали нині померлій ОСОБА_4. Остання заповідала вказане майно племінниці ОСОБА_3.
В жовтні 2011 року нею була досягнута домовленість з ОСОБА_3 про продаж вказаного будинку з земельною ділянкою за 8000 грн. та 28 жовтня того ж року вона в смт. Шишаки передала продавцю ОСОБА_3 оплату у сумі 8000 грн. з приводу чого остання написала письмову розписку, посвідчену свідками та передала ключі від вхідних дверей будинку. В подальшому продавець обіцяла оформити своє право на вищевказане спадкове майно та нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу вказаного майна.
Будь-яких правовстановлюючих документів на вказаний будинок та земельну ділянку відповідач позивачу не передавала, копії державних актів на землю та заповіту ОСОБА_4 на імя ОСОБА_3 відшукались в Жоржівській сільській раді та були передані позивачу її працівниками.
Отримавши кошти, ОСОБА_3 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу відмовляється, зі слів останньої позивач довідалась, що вона спадщину померлої ОСОБА_4 не приймала та приймати не збирається.
Відповідач ОСОБА_3, будучі належним чином повідомленою судом про місце та час розгляду справи, двічі не зявилась до Шишацького районного суду Полтавської області, в супереч вимогам ч. 3 ст. 27 та ст. 77 ЦПК України про причини своєї неявки суд жодним чином не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань від неї про неможливість прийняття участі в судових засіданнях не надходило.
В зв'язку з цим суд, відповідно до норм ст.ст. 169, 224 ЦПК України, розглядає справу у заочному порядку та ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, допитавши в судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Згідно Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших майнових реєстрів від 30.11.2016 року № 74350743 та № 74361647 інформація щодо реєстрації за будь-якою особою в тому числі за відповідачем ОСОБА_3 права власності на житловий будинок та земельні ділянки, які розташовані по вул. Центральна, 69 в с. Жоржівка Шишацького району Полтавської області відсутня (а.с.15-16).
Згідно ч.6 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року правочини щодо нерухомого майна вчиняються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону.
В той же час будь-які докази щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_3 та взагалі набуття нею права власності на вказане майно на момент досягнення домовленості з приводу продажу даного майна відсутні, а з пояснень позивача вбачається, що позивач взагалі не приймала спадщину після померлої ОСОБА_8 та постійно з померлою на час відкриття спадщини не проживала.
Надану позивачем на підтвердження наявності у відповідача ОСОБА_3 права на спірне нерухоме майно копію заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 від 24.11.1997 року суд до уваги не приймає та вважає його неналежним доказом у справі.
Так, сам по собі заповіт є лише документом, який відображає волю спадкодавця на момент його укладення проте не є документом, що підтверджує факт прийняття спадщини та видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на спірне нерухоме майно.
Крім того надана позивачем копія заповіту не містить даних про те ким та коли його було посвідчено та чи не було його змінено або скасовано на момент смерті спадкодавця (ст. 541-542 ЦК УСРС чинного на час написання заповіту, ст. 1254 ЦК України).
Незважаючи на відповідну пропозицію суд від витребування інформації зі Спадкового реєстру щодо зареєстрованих заповітів ОСОБА_4, а також спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину щодо майна останньої, позивач та її представник відмовились.
Так само критично суд відносить до наведених у позовній заяві доводів позивача про те, що відповідач після отримання коштів за будинок передала їй оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно. Так, з наданих позивачем в судовому засіданні пояснень встановлено, що жодні правовстановлюючі документи на будинок та земельні ділянки під ним відповідачем їй не передавались. Правовстановлюючі документи на будинок відсутні взагалі, а технічний паспорт був вперше виготовлений позивачем в липні 2016 року (а.с.29-33). Оригінали державних актів на землю у позивача відсутні, а їх копії були передані їй працівниками Жоржівської сільської ради.
Відповідно до вимог ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК).
Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.
Згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Згідно ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01 липня 2004 року речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч. 2 вказаної статті речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Таким чином, правочини щодо купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягають нотаріальному посвідченню та обовязковій подальшій державній реєстрації.
Жодна з вказаних вимог при укладанні договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки сторонами у справі дотримана не була.
Представлену позивачем розписку про отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів не можна вважати письмовою формою договору купівлі-продажу в розумінні вимог ст. 207 ЦПК України оскільки в ній не містяться дані про предмет договору зокрема адреса знаходження та характеристики житлового будинку (загальна та житлова площа, наявність господарських будівель тощо) та взагалі відсутні дані про продаж разом з будинком земельної ділянки.
Надану позивачем розписку суд також не вважає належним доказом факту передачі нею 8000 грн. відповідачу ОСОБА_3. Так в розписці йдеться про те, що угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з приводу продажу будинку посвідчують свідки ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.9).
При цьому будучі допитаними в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 зазначили, що особисто не були свідками передачі грошових коштів між сторонами, документів з цього приводу не підписували, а останні двоє свідків навіть не знають за яку вартість було продано будинок, зазначаючи, що про факт купівлі-продажу будинку довідались зі слів позивача ОСОБА_1
Клопотання про допит свідка ОСОБА_9 знято з розгляду за пропозицією позивача через неможливість свідка зявитись в судове засідання по хворобі.
В якості правової підстави правомірності своїх позовних вимог позивач посилається на зміст ч.2 ст. 220 ЦК України згідно якої якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору та позивач на виконання умов договору сплатив узгоджену сторонами ціну договору у сумі 8000 грн., а відповідач в свою чергу також вчинив ряд дій на виконання умов договору, а саме передав представнику позивача ключі від будинку.
В той же час Пленум Верховного Суду України у пункті 13 своєї Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України повязується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний суд України в своїй постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-49ц13.
Згідно ч. 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Враховуючи те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна крім письмової форми та нотаріального посвідчення підлягає обовязковій державній реєстрації, а вищевказана норма сторонами дотримана не була, суд вважає неможливим застосування до спірних правовідносин вимог ч.2 ст. 220 ЦПК України, з подальшим визнанням за позивачем права власності на вказані обєкти нерухомості.
Таким чином позовні вимоги не підлягають задоволенню, як за своєю недоведеністю, так і за безпідставністю оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.
Враховуючи те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають всі документально підтверджені судові витрати суд відносить на рахунок позивача відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 16, 181-182, 207, 209-210, 220, 640, 655, 657 ЦК України, 126 ЗК України, ст. 1-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», ст.ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 293, 360-7 ЦПК України, суд,
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на нерухоме майно -відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути переглянуто Шишацьким районним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача, поданою в десятиденний строк з дня отримання копії заочного рішення.

Рішення може бути оскаржено відповідачем до Апеляційного суду Полтавської області через Шишацький районний суд Полтавської області в 10 денний строк з дня постановлення судом ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Полтавської області через Шишацький районний суд в 10 денний строк з дня отримання його копії його повного тексту.

Головуючий суддя Д.С. Сиволап