Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року і ОСОБА_5 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року та рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 вересня 2010 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку № 2010-07, за умовами якого вони прийняли на себе зобов'язання у майбутньому в обумовлений термін укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме будинку по АДРЕСА_1, на момент підписання договору позивачем передано відповідачу завдаток у розмірі 39 500 грн та аванс у розмірі 47 400 грн.

Крім того, відповідно до умов додатку № 2 до договору позивачем були понесені витрати на облаштування будинку та виконання будівельних робіт на загальну суму 82 740,68 грн.

Договір купівлі-продажу нерухомого майна в обумовлений договором термін укладено не було, відповідач відмовляється добровільно повернути грошові кошти, які були сплачені позивачем на момент укладення договору та кошти, які були ним витрачені на будівельні роботи.

Також вважає, що в договорі про наміри з передачею авансового платежу та завдатку зазначено всі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу і він створює для сторін юридичні наслідки, в той же час договір не було посвідчено нотаріально, тому він є нікчемним.

На підставі вказаного позивач просив визнати договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку від 10 вересня 2010 року попереднім договором та недійсним; зобов'язати відповідача повернути йому отримане від нього за договором, визначеним законом недійсним: завдаток у розмірі 39 500 грн, аванс у розмірі 47 400 грн, витрати на будівельні роботи з облаштування будинку на загальну суму 82 740,68 грн, покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 02 жовтня 2012 року позов задоволено. Визнано договір попереднім договором та недійсним; зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 отриманий за договором завдаток у розмірі 39 500 грн, аванс у розмірі 47 400 грн, витрати на будівельні роботи по облаштуванню будинку у розмірі 82 740,68 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 86 900,00 грн та судові витрати у розмірі 869 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у касаційній скарзі просить вказані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судами встановлено, що 10 вересня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір № 2010-07, за умовами якого зобов'язалися в майбутньому, в обумовлений в п. 5.1 цього договору термін, укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна на умовах і в порядку, визначених цим договором. Об'єктом даного договору є нерухоме майно - будинок (розміщений на земельній ділянці для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд), розташований по АДРЕСА_1, який належить продавцю на праві власності. В додатку № 2 до договору викладений перелік будівельних робіт по облаштуванню будинку, які покупець має намір виконати до моменту укладення сторонами основного договору.

У п. 3 вказаного договору сторонами погоджено, що на момент підписання договору покупець передає продавцю завдаток у розмірі 39 500 грн та аванс у розмірі 47 400 грн.

Договір купівлі-продажу сторонами у строк обумовлений договором від 10 вересня 2010 року укладено не було.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Умови попереднього договору повинні дозволяти установити предмет, а також інші істотні умови майбутнього основного договору.

Істотні умови договору визначені п. 2 ч. 1 ст. 638 ЦК України.

Разом з тим, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором (ч. 4 ст. 635 ЦК України).

Апеляційним судом встановлено, що в договорі про наміри з передачею авансового платежу та завдатку сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов майбутнього договору купівлі-продажу, а саме щодо предмету договору, строків укладення договору, вартість об'єкту та порядок розрахунків, обов'язки сторін.

Таким чином, договір про наміри з передачею авансового платежу та завдатку від 10 вересня 2010 року має всі ознаки попереднього договору, а тому апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що він вважається таким в силу закону і не потребує додаткового визнання його попереднім рішенням суду, оскільки такого способу захисту прав не передбачено чинним цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, зокрема, недодержання форми правочину, встановленої законом.

Правочини підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації лише у випадках встановлених законом (ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 210 ЦК України).

Предметом попереднього договору, укладеного сторонами у простій письмовій формі 10 вересня 2010 року, зазначено об'єкти нерухомого майна - житловий будинок.

Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, що діяла на момент вчинення правочину) договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України правовим наслідком недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору є нікчемність договору.

Нотаріального посвідчення договору від 10 вересня 2010 року здійснено не було.

Отже правочин, недійсність якого визначена законом, є нікчемним правочином. Оскільки попередній договір не був посвідчений нотаріально, як того вимагає закон для укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна,а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку, що цей договір не може бути визнаний недійсним.

Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача повернути отримані за договором грошові кошти у розмірі 39 500 грн та 47 400 грн, апеляційний суд правильного виходив із того, що оскільки ці кошти одержано за нікчемним договором, то вони відповідно до статей 215, 216 ЦК України підлягають стягненню з ОСОБА_5

Також апеляційний суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення із відповідача на користь позивача грошової суми, витраченої останнім на будівельні роботи, оскільки позивачем на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України не надані належні і допустимі докази на підтвердження цих вимог. Так, додаток № 2 до договору є лише угодою про наміри здійснити ремонт та будівельні роботи, яка сама по собі не може оцінюватися як факт проведення ремонтних робіт. При цьому в матеріалах справи відсутні будь-які договори, акти приймання-здачі виконаних будівельних робіт, підписаних власником будинку ОСОБА_5, а із письмових доказів придбання будівельних матеріалів не вбачається, що вони придбавалися саме ОСОБА_4 та на виконання будівельних робіт в будинку по АДРЕСА_1.

На підставі вказаного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Наведені у касаційних скаргах доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 і ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана