ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/6356/15-ц
Провадження № 2/362/250/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2016 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі - Даниленко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства (далі-ПАТ) «Банк "Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що 10 липня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач зобовязався передати відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кошти в сумі 77 500 доларів США для придбання земельної ділянки площею 0,2500 га, розташованої по вул. Ірпінська, с. Дзвінкове Васильківського району, кадастровий номер :01:024:0015, з терміном повернення 16 липня 2027 року та оплатою відсотків в розмірі 14,5 % річних.

Вказуючи на те, що позивач в повному обсязі виконав свої договірні зобов'язання, проте відповідач не виконав своїх зобов'язань перед позивачем, внаслідок чого має перед ним заборгованість у розмірі 7 894 230,01 грн. в рахунок погашення якої просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 17 липня 2007 року.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала просила його задовольнити також не заперечувала щодо того, що банком не було направлено відповідачу попередження про погашення заборгованості.

Представник відповідача позов не визнала та просила суд відмовити в його задоволенні в звязку із невиконанням ним вимог щодо досудового вирішення спору та застосуванням строків позовної давності.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом із тим відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких бере участь та сама особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що 17 липня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №08-07 Из/01 згідно якого відповідач отримав кредитні ресурси 77 500 доларів США з терміном повернення отриманих коштів до 16 липня 2027 року та оплатою по процентній ставці від 14,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та сплатою за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення, що сплачується у випадку порушення відповідачем строків платежів (а.с.8-13).

17 липня 2007 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, предметом якого є земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована по вул. Ірпінська, с. Дзвінкове Васильківського району, кадастровий номер :01:024:0015 (а.с. 15-18).

Згідно розрахунку загальної суми заборгованості по Кредитному договору № 08-07-Из/01 від 17 липня 2007 року в іноземній валюті, що підлягає до сплати боржником ОСОБА_1 на період з 17 липня 2007 року до 21 серпня 2015 року, загальний розмірі заборгованості відповідача станом на 21 серпня 2015 року за курсом НБУ становить 7 894 230,01 грн. та складається з: 1 539 943,45 грн. - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту; 130 262,17 грн. сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту; 13 454,43 грн. сума строкової заборгованості по відсоткам; 1 506 954,97 грн. сума простроченої заборгованості по відсоткам; 4 703 614,99 грн. пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредит, відсоткам та комісії (а.с. 23-35).

При цьому, остання оплата боржником заборгованості була здійснена 11 лютого 2009 року (а.с. 23).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва № 2-8018/10 від 09 грудня 2010 року у справі за позовом ПАТ «Банк»Фінанси та Кредит»» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу, що набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 10 серпня 2011 року у справі № 22-7105, позов задоволено та стягнуто з відповідачів на користь позивача 871 464, 52 грн. заборгованості (а.с. 19-20, 21-22).

Сторони в судовому засіданні визнали невиконання відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості, що доведенню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності вимог ст. 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Як вбачається зі змісту ст. 615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитись від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом.

Суд також враховує положення ст. 610 та ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання.

У відповідності ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до вимог статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентів за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту до 16 липня 2027 року, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (пункт 3.1 договору) і для процентів за користування кредитом (пункт 3.3 договору).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника.

Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань, так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 16 липня 2027 року.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (пунктами 3.1, 3.3) позичальник зобовязаний погасити заборгованість за кредитом, шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, і щомісяця в період з «01» по «10» сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (пункт 8.1.).

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів - кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань.

Згідно довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором жодних платежів в рахунок погашення заборгованості починаючи з 11 лютого 2009 року від позичальника не надходило (а.с. 23). У свою чергу банк звернувся до суду із зазначеним позовом 01 вересня 2015 року.

Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Як на підставу позову представник позивача послався на ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», ст. 589 ЦК України та умови договору іпотеки.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Зі змісту ст. 12 цього Закону вбачається, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Отже, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а лише в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень статей 33, 35 Закону № 898-IV, згідно з якими у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення у не менш ніж тридцяти денний строк. У такому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання зазначених правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає зверненню з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобовязання відповідно до ч. 2 ст. 35 Закону № 898-IV.

Верховний Суд України підтримує таку позицію і рекомендує судам давати мотивування всім доводам сторін у справі, що є обовязковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Враховуючи викладене, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, виходячи з того, що позивач на порушення ч. 1 ст. 35 Закону № 898-IV та п. 22 договору іпотеки не направив відповідачу письмової вимоги про усунення порушень з виплати кредиту, що визнано представником позивача в судовому засіданні, враховуючи дату останнього платежу здійсненого ОСОБА_1, суд приходить до висновку про те, що позов про звернення стягнення на предмет іпотеки є передчасним, та в його задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 526, 610, 611, 615, 625, 638 ЦК України, ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 218, 223, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Банк "Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне регіональне управління» публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 18 січня 2016 року.

Суддя Г.М.Лебідь-Гавенко