Ухвала

іменем україни

17 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» про захист прав споживача, шляхом визнання договору іпотеки припиненим, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про захист прав споживача шляхом визнання договору іпотеки припиненим.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що 12 лютого 2008 року між сторонами було укладено кредитний договір № 357 на споживчі цілі, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 250 тис. дол. США, які зобов'язався повернути до 09 лютого 2018 року. Умовами кредитного договору встановлено, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 12,5 % річних та за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 0,15 % річних від суми кредиту.

На забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 12 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки б/н, згідно з умовами якого він передав в іпотеку банку приміщення, а саме: магазин по АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що у 2013 року відповідач повідомив його, що між сторонами 03 липня 2008 року було підписано додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 12 лютого 2008 року № 357, згідно з умовами якої п. 1.4 вказаного кредитного договору викладено в наступній редакції: процентна ставка за користування кредитом - 14,5 % річних. Всі інші умови кредитного договору залишаються без змін.

Позивач зазначав, що вказаної додаткової угоди та жодних договорів про внесення змін до кредитного договору сторони не підписували. У зв'язку із збільшенням відсоткової ставки за кредитним договором, яке мало місце без його згоди, позивач вважав, що правовідносини за договором іпотеки припинилися з моменту внесення змін до кредитного договору, тобто з 03 липня 2008 року.

На підставі вищевказаного позивач просив визнати припиненим договір іпотеки від 12 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 2665, та визнати недіючою заборону відчуження будинку АДРЕСА_1, накладену 12 лютого 2008 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 2666/155.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненим договір іпотеки від 12 лютого 2008 року б/н, укладений між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 2665.

Визнано недіючою заборону відчуження будинку АДРЕСА_1, накладену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. за № 2666/155.

У касаційній скарзі ПАТ «ВіЕйБі Банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду першої та ухвалу суду апеляційної інстанції, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 12 грудня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 357, згідно з умовами якого банк надав позичальнику ОСОБА_6 кредит у розмірі 250 тис. дол. США зі сплатою 12,5 % річних терміном до 09 лютого 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 12 лютого 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю в порядку і на умовах, визначених договором, нерухоме майно - магазин по АДРЕСА_1.

03 липня 2008 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з якою ставка за користування кредитом була збільшена до 14,5 % річних.

Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору сторони погодили, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних, у строки та на умовах, визначених у кредитному договорі та додаткових угодах до кредитного договору, що можуть бути укладені в майбутньому.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що зміна основного зобов'язання або відсотків за ним, у розумінні Закону України «Про іпотеку», має наслідком виникнення нового основного зобов'язання, якщо в договорі, яким визначається це зобов'язання, не встановлені критерії такого збільшення. При цьому, навіть окреме застереження в іпотечному договорі щодо згоди на майбутні зміни обсягів зобов'язання, за відсутності зазначених вище критеріїв, не усуває невизначеності обсягів майбутньої відповідальності іпотекодавця та не є вимогою, яка може виникнути в майбутньому, виконання якої забезпечується іпотекою, оскільки порядок та інші необхідні умови такої вимоги на майбутнє повинні бути конкретизовані на момент укладення договору іпотеки. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що наслідком зміни відсотків за основним зобов'язанням, визначеним кредитним договором від 12 лютого 2008 року № 357, стало виникнення нового основного зобов'язання. Оскільки до іпотечного договору від 12 лютого 2008 року не внесено зміни щодо забезпечення нового основного зобов'язання про повернення кредиту у розмірі 250 тис. дол. США та процентів у розмірі 14,5 % річних, іпотека припинилася з припиненням основного первинного зобов'язання згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку».

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про іпотеку» будь-яке збільшення основного зобов'язання або процентів за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі:

1) припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

2) реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

3) набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

4) визнання іпотечного договору недійсним;

5) знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

6) з інших підстав, передбачених цим Законом.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено вичерпний перелік підстав для припинення зобов'язань за іпотечним договором, до яких не належить підвищення плати за користування кредитом, і таке підвищення не є підвищенням обсягу відповідальності іпотекодавця.

Крім того, відповідач ОСОБА_3 є боржником за кредитним договором та іпотекодавцем за договором іпотеки, тобто при підписанні додаткового договору № 1 до кредитного договору від 05 грудня 2008 року ОСОБА_6 як іпотекодавець був повідомлений про зміну процентної ставки за користування кредитом.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій належним чином не визначились з характером спірних правовідносин, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана