Провадження № 6/263/30/2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя у складі судді Шатілової Л.Г., при секретарі Маслюк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі подання державного виконавця Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Державний виконавець Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, посилаючись на те, що на виконанні у Жовтневому відділі Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області знаходиться виконавчий лист № 263/12112/14-ц від 25.02.2015 року, виданий 11.06.2015 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 7450,00 гривень, витрати на правову допомогу 2000,00 гривень, а всього 9450,00 гривень. Виконавче провадження за вищевказаними виконавчими документами було відкрито 18.06.2015 року. Станом на 18.02.2016 року рішення боржником не виконується. Згідно довідок контрольно-реєструючих органів боржник не працює та не отримує пенсію, відкриті рахунки в установі банку відсутні. Згідно акту державного виконавця від 20.11.2015 року потрапити до житла божника з метою перваки його майнового стану не виявилося можливим. У звязку з викладеним державний виконавець Жовтневого ВДВС просив суд тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Державний виконавець, у судове засідання для розгляду подання не зявився, просив розглянути справу за його відсутністю.

Суд, вивчивши матеріал справи, прийшов до висновку, що вказане подання не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожен, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ч. 4 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон з тимчасовим затриманням чи вилученням паспорту у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання або особа ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Згідно вимог п. 18 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЗУ "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до вимог ст. 32 ЗУ "Про виконавче провадження", заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до відповідей Пенсійного фонду України № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 30.11.2015 року інформацію про ОСОБА_2, як про особу, яка працює за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, або, яка отримує пенсію не знайдено.

Згідно відповіді ДПС України № НОМЕР_3 від 01.12.2015 року, розрахункові рахунки ОСОБА_2 у банківських установах відсутні.

Однак подання державного виконавця не містить доказів того, що в рамках виконавчого провадження були вжиті всі можливі заходи для виявлення майна, що належить боржнику та на яке можливо звернути стягнення. Зокрема не надано відомостей про те, чи зареєстроване за боржником рухоме майно (транспортні засоби тощо), на які можливо звернути стягнення.

Крім того, акт державного виконавця від 28.11.2015 року про неможливість потрапити до оселі боржника не є належними доказами у справі, оскільки він оформлений без додержання вимог чинного законодавства, а саме заповнений державним виконавцем без участі понятих та не містить їх підписів.

З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для задоволення подання.

На підставі ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 11, 32 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 6, 7 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», керуючись ст. ст. 8, 208-210, 377-1 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні подання державного виконавця Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Л.Г.Шатілова