Справа № 466/2631/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2016 року Шевченківський районний суд м.Львова

в складі головуючого - судді Свірідової В.В.

при секретарі Степанюк Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача Зарічного І.Я., Копильціва В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення з роботи,-

УСТАНОВИВ :

16.08.2016р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з роботи, в якому просить стягнути з Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь позивача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні з роботи з 22.02.2013р. до 07.02.2016р. в сумі 156 435,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 21.02.2013р. позивача було звільнено з роботи у експедиції за п. 1 ст. 40 КЗпП України, але постановою Галицького районного суду м. Львова від 27.03.2014р. позивач поновлений на роботі як незаконно звільнений та обіймає до теперішнього часу посаду провідного інженера-таксатора експедиції. Позивач вважає, що на момент звільнення з роботи з посади провідного інженера-таксатора Львівської державної лісовпорядної експедиції з позивачем не проведено розрахунок. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року з Львівської державної лісовпорядної експедиції стягнуто на користь позивача заробітну плату в сумі 7 962,35 грн. за різні місяці починаючи з 2006 року до листопада 2012 року включно. Згідно з ухваленим рішенням кошти позивачем отримано 08 лютого 2016 року на підставі наказу відповідача №7-7ос від 08.02.2016р. Крім того, посилаючись на ст. 117 КЗпП України, вказує, що загальна сума середнього заробітку за період з 22 лютого 2013 року до 07 лютого 2016 року включно складає 156 435,46 грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити в повному обсязі.

Представники відповідача Львівської державної лісовпорядної експедиції - Зарічний І.Я., Копильців В.М. в судовому засіданні заперечили проти позовних вимог, подали письмові заперечення проти позовних вимог, вважаючи такий безпідставним та просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача та представників відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, повно та всебічно дослідивши обставини та докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними і у їх задоволенні слід відмовити виходячи з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено та неоспорюється сторонами, що наказом №13-7ос від 21 лютого 2013 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до рішення Галицького районного суду м. Львова від 27.03.2014р. залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07.07.2014р., скасовано наказ Львівської державної лісовпорядної експедиції №13-7ос від 21 лютого 2013 року, поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного інженера-таксатора Львівської державної лісовпорядної експедиції з часу незаконного звільнення, стягнуто із Львівської державної лісовпорядної експедиції на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 97 909,74 грн.

Станом на сьогоднішній день ОСОБА_1 працює на посаді провідного інженера-таксатора у Львівській державній лісовпорядній експедиції, що вбачається з оглянутою трудової книжки в судовому засіданні та долученої її ксерокопії до матеріалів справи.

Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на ст. 117 КЗпП як на підставу позову, оскільки зазначає, що з ним не було проведено розрахунок відповідно до ст. 116 КЗпП.

Однак, відповідно до ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За своєю правовою природою ст. 117 КЗпП є нормою, яка передбачає відповідальність роботодавця за несвоєчасну виплату грошових коштів працівникові при звільненні його з роботи.

Отже, відповідальність роботодавця настає лише тоді коли працівника було звільнено із займаної посади та у строки визначені ст. 116 КЗпП і з ним не було проведено розрахунок у повному обсязі.

Як зазначалось вище і не заперечується позивачем, останній на даний час працює на посаді провідного інженера-таксатора експедиції,оскільки був поновлений судом на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади на підставі наказу Львівської державної лісовпорядної експедиції №13-7ос від 21 лютого 2013 року визнано судом незаконним, а тому вважається, що позивач не був звільнений із займаної посади і відповідно до ст. ст. 116, 117 КЗпП відповідачем не було порушено прав ОСОБА_5

За таких обставин суд вважає, що відсутні підстави для застосування відповідальності за затримку розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпП) до правовідносин про звільнення, яке в установленому порядку визнане законним.

Позивач ОСОБА_1 просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи за період з 22 лютого 2013 року до 07 лютого 2016 року.

Період з 22.03.2013р. по 24.03.2014р. Галицьким районним судом м. Львова від 24.03.2014р. визначено, як такий як час вимушеного прогулу позивача у зв'язку з незаконним звільненням і за цей період стягнуто на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток у сумі 97 909,74 грн.

За період з 25.03.2014р. по 07.02.2016р. позивачу не може проводитись нарахування середнього заробітку, оскільки з даного періоду ОСОБА_1 перебував на робочому місці та отримував заробітну плату.

Зважаючи на вищенаведене вважаю, що право особи на стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникає лише тоді, коли особу було звільнено із займаної посади та у строк встановлений ст. 116 КЗпП з нею не було проведено розрахунок.

В даному випадку позивача було поновлено на роботі на підставі рішення суду, а тому він вважається таким, що не припиняв перебувати у трудових відносинах із роботодавцем, за час вимушеного прогулу на користь позивача було стягнено середній заробіток в сумі 97 909,74 грн., тому положення ст. ст. 116, 117 КЗпП не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Судом приймається до уваги постанова судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 р. (а.с.41-44),яка надає тлумачення спірним правовідносинам та є обов»язковою для виконання.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не віднайшли свого підтвердження в судовому розгляді допустимими доказами, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст.79 ч.3,84 ЦПК України-витрати,пов»язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права,несуть сторони,крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно вимог ст.88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно, представниками відповідача представлено письмові доказі щодо понесених судових витрат (а.с.52-58),а тому слід стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівської державної лісовпорядної експедиції (8) судові витрати в розмірі 5000 грн. (п»ять тисяч грн.).

Керуючись ст.ст.10,11 ,60, 61,79 ч.3,84,88, 209, 212- 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської державної лісовпорядної експедиції про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнення з роботи за період з 22.02.2013 року по 07.02.2016 рік в сумі 156435,46 грн. - відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь Львівської державної лісовпорядної експедиції (8) судові витрати в розмірі 5000 грн. (п»ять тисяч грн.).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя В. В. Свірідова