Єдиний унікальний номер 235/4617/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2013/2016
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Азевич В.Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого-судді Азевича В.Б.

суддів: Краснощокової Н.С., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Відділ державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

15 липня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Відділ державної виконавчої служби Красноармійського міськрайонного управління юстиції (далі ВДВС Красноармійського МРУЮ), приватний нотаріус Красноармійського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання договору дарування квартири недійсним.

В обґрунтування вимог зазначала, що з 07.04.2014 року по теперішній час на примусовому виконанні ВДВС Красноармійського МРУЮ перебуває виконавче провадження про стягнення із ОСОБА_3 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 33 889,83 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., заподіяних злочином. 02.04.2015 року ОСОБА_3 досяг повноліття та за постановою державного виконавця від 08.06.2015 року набув статусу боржника замість ОСОБА_6 В результаті бездіяльності державного виконавця боржник ОСОБА_3 під час виконавчих дій здійснив 06.04.2015 року відчуження належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 Враховуючи, що вона є стягувачем у виконавчому провадженні № 42834892 та № 42834883 за виконавчими листами № 1 кп/235/318/13, що видані 20.03.2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь вказаних сум, тому вважає, що вона є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено правочином, який вчинив ОСОБА_3, здійснивши відчуження наявного у нього майна під час примусового виконання рішення суду. На час подачі позову рішення суду відповідачем ОСОБА_3 не виконано, останній ухиляється від примусового виконання, чим порушуються її права та інтереси. Вказане житло було єдиним житловим приміщенням, у якому був зареєстрований та яке було власністю відповідача ОСОБА_3, тому подарувавши майно, усвідомлюючи при цьому, що є реальним боржником та повинен відповідати за виконання судового рішення про стягнення вказаних сум на її користь, вважала, що він уклав таку угоду на невигідних умовах безоплатно позбавивши себе єдиного наявного житла. Просила визнати договір дарування цієї квартири, укладений 06.04.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі № 160 недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 дану на квартиру.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись рішенням суду ОСОБА_2 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог.

Обґрунтовуючи доводи скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_3 вчинив правочин договір дарування квартири на невигідних для нього умовах, оскільки на час укладення цього правочину існувала реальна загроза втрати ним свого житла, тому він безоплатно позбувся єдиного наявного у нього житла на користь особи, що перебувала і перебуває у шлюбі з іншим чоловіком, понісши при посвідчені такого правочину значні матеріальні витрати.

Вказує, що волевиявлення ОСОБА_3 щодо укладення договору дарування квартири хоч і було добровільним, проте воно вимушене і під впливом тяжкої обставини та мало на меті збереження права власності на неї у майбутньому з можливістю повернення її у свою власність після того, як такі обставини відпадуть.

Сторони про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися.

Від ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

ВДВС Красноармійського МРУЮ направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника ДВС.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія судів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 червня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування державної реєстрації права власності на квартиру.

Як було встановлено зазначеним рішенням суду, ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 грудня 2013 року до неповнолітнього ОСОБА_3 були застосовані примусові заходи медичного характеру передача під нагляд опікуна баби ОСОБА_6

Ухвалою колегії судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Донецької області від 28 лютого 2014 року з законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 була стягнута матеріальна шкода у розмірі 33 889,83 грн. та моральна шкода у розмірі 100 000 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_3

20.03.2014 року Красноармійським міськрайонним судом Донецької області видані виконавчі листи про стягнення із законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 на користь законного представника неповнолітньої ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 33 889,83 грн. та моральної шкоди у розмірі 100 000 грн. до досягнення повноліття ОСОБА_3

02.04.2015 року відповідач ОСОБА_3 досяг повноліття та відповідно до положень ч. 1 ст. 34 ЦК України набув повну цивільну дієздатність.

Згідно договору дарування квартири від 06.04.2015 року ОСОБА_3 передав безоплатно квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 у власність обдарованої ОСОБА_4

Відповідно до звіту про оцінку майна № 00041 підставою для проведення оцінки є договір № 33 від 25.03.2015 року, замовником оцінки є ОСОБА_6, тобто на той час - стороною виконавчого провадження.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 в судовому засіданні не надано належних та достатніх доказів, підтверджуючих факт укладення відповідачем ОСОБА_3 з ОСОБА_4 договору дарування від 06.04.2015 року під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Зазначений висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Стаття 203 ЦК України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 ЦК України.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Під тяжкими обставинами кабального договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі. Однак для кваліфікації правочину за ст. 233 ЦК України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов.

Правочин, визначений ст. 233 ЦК України, належить до оспорюваних правочинів, тобто може бути визнаний недійсним лише за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що така особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не є вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Така правова позиція викладена в постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. у справі № 6-232цс14.

Позивач ОСОБА_2, яка не є стороною правочину, в обґрунтування своїх вимог посилається на тяжкі обставини саме для відповідача ОСОБА_3, як сторони правочину. При цьому вона не довела суду тієї обставини, що волевиявлення ОСОБА_3 при укладанні договору дарування не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Посилання позивача на те, що відповідач подарував квартиру на вкрай невигідних умовах є припущенням.

Позивач ОСОБА_2 також посилається, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, на можливість доведення нею у майбутньому в порядку кримінального судочинства злочинної недбалості та зловживання посадовим становищем посадовими особами ВДВС Красноармійського МРУЮ, що сприяло безперешкодному відчуженню майна боржника, яке підлягало опису, арешту, та продажу у відповідності до вимог Закону.

Проте, апеляційний суд не приймає до уваги дані доводи, оскільки відповідно до частини 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на те, що договір від 06 квітня 2015 року, за яким ОСОБА_3 передав квартиру у власність ОСОБА_4, відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (стаття 203 ЦК України), на момент укладення договору дарування квартира не була заставлена, під забороною або арештом не перебувала, підстави вважати правочин таким, який вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах відсутні, тому висновки суду першої інстанції ґрунтуються на обставинах справи та відповідають вимогам закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що факти ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання рішення суду про стягнення матеріальної та моральної шкоди на користь позивача та зміни відповідачем свого місця проживання після укладення договору не можуть свідчити про вчинення ОСОБА_3 оспорюваного правочину під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах, оскільки заміна сторони у виконавчому провадженні з ОСОБА_6 на ОСОБА_3 була здійснена після відчуження квартири.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Азевич В.Б.

Судді: Краснощокова Н.С.

ОСОБА_7