АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Григор'євої В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" про розірвання договорів депозитних вкладів, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 18 серпня 2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ "Комерційний банк "ПриватБанк" про розірвання договорів депозитних вкладів, стягнення коштів по договорам та моральної шкоди.

Позивач в своєму позові посилалася на те, що 06 жовтня 2009 року (чотири договори), 06 квітня 2010 року і 09 березня 2011 року (три договори) між позивачем і відповідачем було укладено вісім договорів депозитного вкладу, згідно яких ОСОБА_2 в ці дні в регіональному відділенні ПАТ КБ "ПриватБанк", яке знаходиться в м. Ялта філії Кримського РУ ПАТ КБ "ПриватБанк", було відкрито рахунки по цим договорам, відповідно до яких позивач передала ПАТ КБ "ПриватБанк" грошові кошти в розмірі: 155.95 євро, 311.25 доларів США, 31.50 євро, 78.00 доларів США, 16000 грн., 7792.64 долари США, 3108.24 євро і 74707 грн. для їх розміщення на депозитних рахунках банка на термін вкладу - 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою обумовлених річних. Додаткові угоди не укладалися. Сторони вказані договори виконували. Зараз строк дії вказаних договорів закінчився, позивач звернувся до банку з заявою про повернення йому вказаних сум депозитних вкладів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. На подальші неодноразові звернення позивача і його представника до відповідача з питанням повернення йому вказаних сум отримано відмову. Позивачу завдана матеріальна та моральна шкода, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити витрати, відсотки, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просила розірвати вказані договори, повернути банківські вклади з нарахованими відсотками і стягнути моральну шкоду, задовольнивши позов у повному обсязі.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 квітня 2016 року, справу повернуто на новий апеляційний розгляд.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати частково, та ухвали нове рішення, яким задовольнити її позов у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, за наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 06.10.2009 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) укладено чотири договори: НОМЕР_1 (Вклад «Приват-вклад»), НОМЕР_2 (Вклад «Приват-вклад»), НОМЕР_3 (Вклад «Копилка») та НОМЕР_4 (Вклад «Копилка»), відповідно до яких позивачка передала банку грошові кошти відповідно в розмірі 155,95 Євро; 311,25 доларів США; 31,50 євро, 78 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу відповідно за ставкою 6% та 12,25% річних / а. с. 236, 238, 240, 244 /.

Потім, 06.04.2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) укладено договір НОМЕР_5 (Вклад «Копилка»), відповідно до якого позивачка передала банку грошові кошти в розмірі 16000 грн. для їх розміщення на депозитному рахунку банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу за ставкою 19,25% річних (а.с. 248)

Також, 09.03.2011 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» (в регіональному відділенні, яке знаходиться в м. Ялта АР Крим) було укладено три договори (заяви) на оформлення вкладу Стандарт зі щомісячною виплатою процентів: НОМЕР_6, НОМЕР_7 та НОМЕР_8, згідно яких ОСОБА_2 передала банку грошові кошти відповідно в розмірі: 74707 грн.; 3108,24 Євро та 7792,64 доларів США для їх розміщення на депозитних рахунках банку на термін вкладу - 12 місяців із зобов'язанням банку нараховувати відсотки на суму вкладу відповідно за ставкою 14%, 7,5% та 8,5% річних (а. с. 253, 256,259).

Строк дії договорів, згідно п. 1 цих договорів - 1 рік, а відповідно до п.9 (або п. 3) договорів - у випадку, якщо по закінченню строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично рахується продовженим ще на один строк, вказаний у п. 1 договорів. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк

Відмовляючи у задоволені позову районний суд послався на недоведеність позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

05.05.2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою де просила зняти обмеження в її рахунків та вивести їх з АР Крим на обслуговування до інших відділень банку на материковій території України, оскільки вона позбавлена можливості вирішувати всі свої фінансові проблеми (а.с.20) на що отримала відповідь, про неможливість задоволення її вимог у зв'язку з припиненням своєї діяльності на території Криму та на те, що відшкодування матеріальної шкоди в результаті тимчасової окупації покладається на державу, що здійснює окупацію (а.с.22)

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Відповідно до пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час виконання операції), також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підтвердження укладення між сторонами договору банківського вкладу надав ощадні електронні книжки та відкрито особові рахунки, грошові кошти внесено позивачкою на підставі платіжних доручень та квитанцій, додатків до договорів -доручень.

Надана ксерокопія довідки Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» від 23.05.2014 року № 317225800, відповідно до якої ОСОБА_2 має у банку рахунки, на яких станом на 23 травня 2014 року знаходяться грошові кошти: рахунок № 2620…575 - 24,75 доларів США; рахунок № 2620…638 - 23,69 євро; рахунок № 2635…059 - 3139,11 євро; рахунок № 2635…273 - 7 897,16 доларів США: рахунок № 263…6671 - 79 135,02 грн; рахунок № 263…540 - 154 551,26 грн; рахунок № 263…628 - 3 389,23 євро; рахунок № 263…1640 - 13 578,50 доларів США, виготовлена Операційним центром NPS, та підписана начальником департаменту з координації роботи з клієнтами Кримського РУ, підпис якого завірений малою печаткою банку, не є належним та допустимим доказом, який би підтверджував розмір вкладу, заборгованість за вкладом та відсотках на теперішній час. Зазначена ксерокопія довідки не містить повні дані щодо номеру рахунку та номеру вкладу

Зазначені довідки виготовлені 23.05.2014 року, в той час як, згідно нормативних актів Національного банку України з 06.05.2014 року, діяльність Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» припинена.

У відповідності до ст. 10 ЦПК України позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені ним обставини.

Проте належні та допустимі докази, які б підтверджували, в установленому законному порядку, що на цей час між позивачем та банком існують правовідносини щодо банківського вкладу, і позивачем внесені грошові суми на зазначені ним рахунки, суду не надано.

Оригінали договорів, квитанцій або іншого документа, на підтвердження того факту, що між позивачем і банком існують правовідносини щодо банківського вкладу та наявність на час звернення до суду грошових сум на рахунках позивача, відкритих на підставі зазначених позивачем договорів, не надані суду першої інстанції, а надання оригіналів вказаних документів до суду апеляційної інстанції не обґрунтовано підставами, які визначені ч.2 ст.303 ЦПК України.

Позивачка не зверталась з заявою до банку щодо розірвання депозитних договорів, а заява про можливість переведення депозиту з АР Крим до Києва не є вимогою про розірвання договорів, а тому у банку до теперішнього часу не виникло зобов'язання, щодо повернення вкладів .

Також не надано суду належних та допустимих доказів, щодо знаходження залишку спірних грошових сум на депозитних рахунках на час розгляду справи.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Положення ст. 11 Цивільного кодексу України визначають, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги, щодо неповно встановлених обставин справи, а також неправильно визначених правовідносин, що виникли між сторонами спору,не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування, особистого тлумачення норм діючого законодавства та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: