АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

19 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Андрієнко А.М.

при секретарях Ігнатьєву Є.В., Чумаченко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми компенсації за належну йому частку в майні, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року,

встановила:

26.02.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 02 червня 1995 р. по 21 травня 2009 р.

Під час перебування в шлюбі ними було нажито спільне майно, в тому числі двокімнатна квартира АДРЕСА_1, яку було відчужено відповідачем без його згоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 03.03.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнано недійсним.

У зв'язку з порушенням відповідачем його права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3, на підставі ст. 60,61, 63, 69-71 СК України просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію вартості його частки у вказаній квартирі в розмірі 699 350 грн. 40 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості належної йому у спільному сумісному майні подружжя 1/2 частки квартири АДРЕСА_4, що складає 699350,40 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 4 134 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 2 859,50 грн.

В апеляційний скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року та ухвалити нове рішення про закриття провадження у справі.

Свої доводи обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з порушенням п.2 ч.1 ст.205 та ч.2 ст.223 ЦПК України, оскільки щодо предмета заявлених позовних вимог вже прийнято рішення Апеляційним судом м. Києва від 02 червня 2015 року.

Зазначила, що суд першої інстанції не взяв до уваги встановлені рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2015 року обставини, а саме те, що ОСОБА_1 вже заявляв вимогу щодо стягнення з ОСОБА_2 компенсації вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, від якої пізніше відмовився.

Вказаним рішенням Апеляційний суд м. Києва вирішив питання щодо порушеного права ОСОБА_1, як співвласника АДРЕСА_8 що перебувала у спільній сумісній власності подружжя та була відчужена без його згоди.

Позивач у справі про поділ майна подружжя обрав спосіб отримання компенсації вартості його частки не в грошовому еквіваленті, а за рахунок збільшення його частки у спільному майні подружжя.

Судом було розглянуто цю вимогу про стягнення компенсації вартості частки у квартирі подружжя та відмовлено у її задоволенні у зв'язку з недоведеністю. Вимог про стягнення грошової компенсації в порядку поділу спільного майна подружжя позивач не заявляв.

Чинне законодавство не передбачає можливості повторного звернення з позовом про поділ майна, якщо поділ майна відбувся у судовому порядку.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 самостійно повертала кредит та всі інші спільні борги подружжя, що було встановлено судами при розгляді справи про поділ майна подружжя та інших спорів між сторонами.

Не погоджується з рішенням суду і в частині стягнення судового збору.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_5 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши матеріали даної справи та матеріали справи №761/6978/14-ц, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2 червня 1995 року по 21 травня 2009 року.

В період шлюбу сторони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_9 що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 14 лютого 2006 року, посвідченого Русанюком З.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, р. № 816, яку було зареєстровано на ім'я відповідача (а.с.36-37 т.1).

Вказану квартиру ОСОБА_2 подарувала своїй матері ОСОБА_3 відповідно до договору дарування квартири від 03 березня 2011 року, посвідченого Тімоновм Є.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (а.с.152-153, т.1 справи №761/6978/14-ц).

24 червня 2011 року ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_8 на підставі нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу (а.с. 154-156, т.1 справи №761/6978/14-ц).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_6 від 03 березня 2011 року, як такий, що було укладено без згоди іншого з подружжя. В задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2011 року відмовлено (а.с.8-12 т.1).

Вказаним судовим рішенням встановлено, що спірну квартиру було придбано в період шлюбу, остання є спільним сумісним майном подружжя. При цьому ОСОБА_2 не надано доказів на підтвердження того, що у придбання вказаної квартири були вкладені її особисті кошти і що вказане майно є її особистою приватною власністю.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_8 про витребування квартири АДРЕСА_10 відмовлено (а.с.69-71 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11. В задоволенні решти позову відмовлено. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2: право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_12 відступивши від рівності часток з урахуванням інтересів дитини; право власності на Ѕ частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_11. Визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_1 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_13, відступивши від рівності часток з урахуванням інтересів дитини. Визнано спільною сумісною власністю подружжя право інтелектуальної власності на торгівельні марки «ІНФОРМАЦІЯ_1», «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_3». Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 компенсацію вартості частки у спільному майні подружжя ( квартири АДРЕСА_14 в розмірі 38 753,91 грн. В решті позову відмовлено (а.с.19-25 т.4 справи №761/6978/14-ц).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2014 року скасовано в частині визнання в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 права власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_12 а за ОСОБА_1 право власності на ј частину вказаної кватири та в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості частки у спільному майні подружжя ( квартири АДРЕСА_14 в розмірі 38 753,91 грн. та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано в порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2частині за кожним на квартиру АДРЕСА_15 Відмовлено ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_238 753,91 грн. В іншій частині вказаних позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.58-61 т.5 справи №761/6978/14-ц).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що порушене право позивача, як співвласника квартири АДРЕСА_16 що перебувала у спільній сумісній власності сторін та була відчужена відповідачем без його згоди, підлягає захисту шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості належної йому Ѕ частки вказаної квартири, що складає 699 350,40 грн.

При визначенні розміру грошової компенсації частки у спільному сумісному майні подружжя суд першої інстанції виходив з оцінки, визначеної у Звіті про оцінку майна від 22.02.2016 р., складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_10, відповідно до якого вартість вказаної квартири станом на вказану дату складає 1 398 700,80 грн.

Відхиляючи заперечення відповідача щодо наявності підставі для закриття провадження у справі суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості його частки в квартирі АДРЕСА_17 не були предметом судового розгляду та за їх наслідками судове рішення у справі про поділ майна не ухвалювалось.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для закриття провадження у справі, а доводи апеляційної скарги у вказаній частині вважає необґрунтованими з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини рішення Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2015 року, підставою для скасування рішення суду першої інстанції про поділ майна подружжя в частині стягнення компенсації частки в квартирі АДРЕСА_17 слугувало те, що таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляв, а суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог. Оскільки позовних вимог про стягнення компенсації ОСОБА_1 не заявлялось, то і її розмір (кредитні зобов'язання, боргова розписка) не можуть бути предметом дослідження судом (а.с.60 т.5 справи №761/6978/14-ц).

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З огляду на встановлення судовим рішенням тієї обставини, що позовні вимоги, які є предметом розгляду у вказаній справі, останнім при розгляді іншої справи не заявлялись, правові підстави для закриття провадження у справі у суду першої інстанції були відсутні.

Разом з тим колегія суддів не може погодитись з рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру компенсації за належну позивачу частку у квартирі АДРЕСА_17.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що при вирішенні питання стягнення компенсації судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_2 самостійно повертала кредит заслуговують на увагу з огляду на таке.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Вказаний правовий висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі №6-486 цс16.

Як вбачається з матеріалів справи про поділ майна подружжя №761/6978/14-ц та не заперечується сторонами, квартиру АДРЕСА_7 було придбано, в тому числі, за кредитні кошти згідно кредитного договору від 14 лютого 2006 р. № МL -004/053/2006 в розмірі 66400 доларів США (а.с. 18 -22 т.1 справи №761/6978/14-ц).

Згідно договору купівлі продажу від 14 лютого 2006 р., ціна вказаної квартири становила 404 000 грн., що за курсом НБУ на дату укладення цього договору становило 83 000 доларів США (1USD=5/05).

Шлюб між сторонами розірвано 21 травня 2009 року.

Відповідно до довідки ПАТ «ОТП Банк», вих. №004-5/1302 від 15.12.2016 р., ОСОБА_2 сплатила заборгованість по кредитному договору № МL -004/053/2006 в повному обсязі. В період з 21.05.2009 року до дати повного погашення боргового зобов'язання ОСОБА_2 сплатила 20 423,53 дол. США (а.с.14 т.2).

Належних та допустимих доказів того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 брав участь у погашенні заборгованості за кредитним договором суду надано не було, а відповідач проти цього заперечувала.

Враховуючи вищезазначене та встановлені фактичні обставини, колегія суддів дійшла висновку, що у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане частково за їх рахунок майно, внаслідок укладення кредитного договору також виникло зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів.

Судом першої інстанції не було взято до уваги, що праву на спільну сумісну власність грошових коштів, отриманих внаслідок реалізації квартири, кореспондується боргове зобов'язання - повернення кредитних коштів, отриманих на придбання майна.

З огляду на доведеність тієї обставини, що після припинення шлюбних стосунків саме відповідач здійснювала погашення їх спільного боргу за рахунок власних коштів, при визначенні розміру компенсації внаслідок відчуження спільного сумісного майна розмір компенсації повинен бути визначений з урахуванням вказаної обставини та повинен становити 253 625,79 грн. , виходячи з такого розрахунку:

83000 дол. США - 20 423,53 дол. США = 62 576,47 дол. США ( вартість спільного сумісного майна), або 75,39 %;

75,39% : 2 = 37,69 % ( частка позивача у спільному сумісному майні).

Відповідно до висновку про вартість майна суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_10 вартість квартири АДРЕСА_7 станом на дату 11 жовтня 2011 року складає 672 130 грн. (а.с.20 т.3 справи №761/6978/14-ц).

Відповідно 37,69 % від 672130 грн. становить 253625,79 грн.

Колегія суддів бере до уваги саме вказаний висновок, оскільки вартість майна визначена за датою, найбільш наближеною до дати його відчуження.

Разом з тим, колегія відхиляє посилання представника відповідача на ту обставину, що при визначення розміру компенсації також необхідно врахувати зобов'язання, що виникли за договором безпроцентної позики від 19 грудня 2007 р. (а.с.78 т.2 справи №761/6978/14-ц).

Так, за умовами вказаного договору ОСОБА_11 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 300 000 грн. на поточні потреби сім'ї ОСОБА_2 та ОСОБА_1, в тому числі на часткове погашення заборгованості за кредитним договором МL -004/053/2006 від 14.02.2006 р.

Як пояснила представник відповідача, вказані кошти були використані сім'єю сторін за цільовим призначенням протягом наступних 2,5 років перебування у шлюбі.

Яку частку заборгованості за кредитним договором було погашено за рахунок вказаних коштів з наданих суду доказів встановити неможливо.

Крім цього, відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Доказів того, що ОСОБА_1 надавав у письмовій формі згоду на укладення договору позики матеріали справи не містять.

Належних і допустимих доказів виникнення у позивача солідарного обов'язку перед відповідачем за виконання нею спільного зобов'язання перед кредитором матеріали справи також не містять.

Надання позивачем згоди на укладення кредитного договору не є доказом того, що останній надавав згоду й на виникнення обов'язків, пов'язаних з виконанням зобов'язань, взятих відповідачем за договором позики.

Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки судом першої інстанції не було встановлено тих фактичних обставин справи, від яких залежало її правильне вирішення, ухвалене у справі рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації вартості належної йому частки у майні в сумі 253 625,79 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 536,25 грн. В решті позову - відмовити.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити часткового.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості належної йому частки у майні в сумі 253 625,79 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2 536,25 грн.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/10182/2016

Головуючий в суді першої інстанції: Маліновська В.М.

Доповідач в суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.