1Справа № 335/3014/15-ц 2/335/67/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 р. Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Шалагінової А.В.,

за участю секретаря судового засідання Герченової А.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача-1 ОСОБА_2,

представника відповідачів-2, 3 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про встановлення факту батьківства, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності,

та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності у порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_6 (далі - відповідач-1), ОСОБА_7 (далі - відповідач-2), ОСОБА_8 (далі - відповідач-3), Третьої Запорізької державної нотаріальної контори (далі - відповідач-4) про встановлення факту батьківства, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що батьком її сина ОСОБА_5 був ОСОБА_9, з яким вона не перебувала у шлюбі, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 Після його смерті залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1. Таким чином відповідно до вимог ч. 2 ст. 1268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) син вважається таким, що прийняв спадщину. Вона як мати малолітнього сина від прийняття спадщини не відмовлялась. Після смерті ОСОБА_9 спадщину прийняли інші спадкоємці - ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_8 (дочка), яким були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири кожному. Отже, розподіл спадкового майна відбувся без врахування ще одного спадкоємця. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки кожного спадкоємця є рівними. Тому, частки спадкоємців в даному випадку мають становити по ? частині. Просила встановити факт батьківства ОСОБА_9 відносно сина ОСОБА_5, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 червня 2013 р., видані Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, зареєстровані в реєстрі за №№ 3-200, 3-199, 3-198, спадкова справа № 164 за 2013 р., визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на ? частину вищевказаної квартири за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 (арк. справи 2-3).

ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ОСОБА_4, яка діє в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності, визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності у порядку спадкування.

В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_9 з 26 липня 2003 р. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 помер. Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді квартири АДРЕСА_1. Ця квартира була придбана ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу від 8 серпня 2002 р. за 30 914 гривень. У період шлюбу квартира була перепланована та перебудована з двокімнатної в однокімнатну з приєднанням лоджії. Кухня була об'єднана з іншою кімнатою, створена кухня-їдальня. Квартира була оформлена на померлого за рішенням виконкому Запорізької міської ради від 31 травня 2010 р. № 246/5, на підставі якого ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 24 червня 2010 р. Згідно зі звітом оцінки майна, виконаним ТОВ «Національна експертно-правова група» вартість квартири станом на 21 травня 2014 р. складає 413 660,00 гривень. Тобто, після перепланування та ремонту вартість квартири збільшилася більше ніж в 10 разів. Тому вважає, що на підставі ч. 1 ст. 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дана квартира має бути визнана спільним сумісним майном подружжя. Отже, частка померлого у спільній сумісній власності становить ?, яка і має бути розділена між всіма спадкоємцями. Вона, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулись до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири кожен. Проте, на той час не було враховано наявність іншого спадкоємця, а саме сина померлого - ОСОБА_5. Тому вважає, що ? частина квартири померлого має бути розподілена між спадкоємцями шляхом визнання права власності на 1/8 частину за кожним. Просила визнати вищезазначену квартиру спільною сумісною власністю її та ОСОБА_9, визнати за нею право власності на ? частину квартири, визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 червня 2013 р., видані Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою, зареєстровані в реєстрі за №№ 3-200, 3-199, 3-198, спадкова справа № 164 за 2013 р., визнати за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право власності на 1/8 частину вищевказаної квартири за кожним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9 (арк. справи 35-36).

Ухвалою суду від 9 червня 2015 р. зустрічна позовна заява об'єднана в одне провадження із первинною позовною заявою для їх спільного розгляду (арк. справи 57).

Позивач у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток. Ухвалою суду від 23 вересня 2015 р. участь позивача у судовому засіданні була визнана обов'язковою, проте, позивач до суду так і не прибула, причин неявки у судове засідання не повідомила, заяв до суду про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. За таких обставин суд, з урахуванням думки інших учасників процесу, вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача, з урахуванням того, що в процесі приймав участь її представник.

У судовому засіданні представник позивача підтримав первинний позов та зазначив, що ОСОБА_9 був записаний батьком дитини ОСОБА_5 зі слів матері ОСОБА_4 Він про це знав і не заперечував за свого життя цього факту. ОСОБА_4 змінила прізвище з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» зі згоди ОСОБА_9 Він дійсно був батьком дитини, підтвердженням чого є його заява про дозвіл на виїзд сина за кордон. Тобто, сумнівів щодо батьківства не було. Доводи представника відповідачів-2, 3 є припущенням. Так, нотаріальна дія щодо посвідчення вищевказаної заяви нею не оскаржувалась, також вона не заявляла клопотання про призначення експертизи. Оскільки ОСОБА_5 є малолітнім сином померлого, відповідно до статті 1268 ЦК України він є таким, що прийняв спадщину. Просив позов задовольнити.

Відповідач-1 ОСОБА_6, яка є позивачем за зустрічним позовом, у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про одержання судових повісток. Ухвалою суду від 23 вересня 2015 р. участь відповідача-1 у судовому засіданні була визнана обов'язковою, проте, відповідач-1 до суду так і не прибула, причин неявки у судове засідання не повідомила, заяв до суду про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надавала. За таких обставин суд, з урахуванням думки інших учасників процесу, вважав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача-1, з урахуванням того, що в процесі приймав участь її представник.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення первинного позову у частині встановлення факту батьківства і того, що ОСОБА_5 має бути включений до кола спадкоємців після смерті ОСОБА_9 Пояснив, що заперечує проти визначення часток спадкоємців у спадщині, оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_9 до шлюбу за 30 314 гривень відповідно до договору купівлі-продажу, а балансова вартість квартири склала 13 305 гривень. Під час шлюбу із ОСОБА_6 квартира була перепланована, було змінено її площу і інші характеристики, внаслідок чого збільшилась її вартість до 413 660 гривень, тому ця квартира відповідно до статті 62 СК України має бути визнана спільним майном подружжя. Отже, ? частина цієї квартири має належати ОСОБА_6, а інша ? частина - має бути розділена між спадкоємцями з урахуванням і ОСОБА_5 Просив зустрічний позов задовольнити.

Відповідачі-2, 3 у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не надавали. За таких обставин, суд вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності за участі їх представника.

Представник відповідачів-2,3 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первинного та зустрічного позовів, надала письмові заперечення, в яких із посиланням на вимоги діючого законодавства зазначала, що ОСОБА_6 і ОСОБА_4 вже неодноразово звертались до суду, намагаючись перерозподілити спадщину після смерті ОСОБА_9 На час народження дитини ОСОБА_4 не перебувала у шлюбі. ОСОБА_9 перебував у шлюбі з її матір'ю ОСОБА_6 Запис у актовому записі про народження ОСОБА_5 про батька дитини вчинено зі слів лише матері. Заява про народження дитини у разі визнання ОСОБА_9 свого батьківства до органів РАЦС мала бути сумісною. Дитина записана за прізвищем матері «ОСОБА_4», яке вона взяла собі раніше шляхом зміни попереднього прізвища «ОСОБА_4». ОСОБА_4 отримує державну соціальну допомогу одиноким матерям, що також доводить відсутність факту батьківства ОСОБА_9 Згода ОСОБА_9 на виїзд ОСОБА_5 за кордон не є доказом батьківства, оскільки нотаріус не посвідчував батьківство, а посвідчував справжність підпису ОСОБА_9 на заяві. Також, ОСОБА_4 не зверталась із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса в інтересах ОСОБА_5 Щодо зустрічного позову зазначила, що ціна квартири зросла внаслідок зміни курсу долара США по відношенню до гривні. Квартира придбавалась до шлюбу із ОСОБА_6 Під час оформлення спадщини ОСОБА_6 надала нотаріусу заяву, в якій зазначила, що квартира була особистою власністю ОСОБА_9 і вона на неї не претендувала. Оцінка, яка додана в обґрунтування зустрічного позову, проводилась не станом на момент смерті. Вважала первинний та зустрічний позов необґрунтованими, з огляду на що просила відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача-4 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся судом належним чином, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності. За таких обставин суд, з урахуванням думки інших учасників процесу, вважав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача-4.

Заслухавши пояснення учасників процесу, які з'явились у судове засідання, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим ІНФОРМАЦІЯ_2 Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 6007 від ІНФОРМАЦІЯ_2 (арк. справи 6).

Після смерті ОСОБА_9 залишилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24 червня 2010 р., виданого Управлінням житлового господарства Запорізької міської ради (арк. справи 70).

Дружина померлого ОСОБА_6 та його діти ОСОБА_7 і ОСОБА_8 звернулись до Третьої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. В матеріалах спадкової справи № 164 за 2013 р. наявні відповідні заяви, свідоцтво про шлюб та свідоцтва про народження, які підтверджують родинний зв'язок зі спадкодавцем (див. арк. справи 67-76 та матеріали справи № 335/4127/14-ц).

7 червня 2013 р. державним нотаріусом вказаної нотаріальної контори видані свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_6 (№ в реєстрі 3-200), ОСОБА_7 (№ в реєстрі 3-198) і ОСОБА_8 (№ в реєстрі 3-199) (спадкова справа № 164 за 2013 рік), які посвідчують право власності зазначених спадкоємців на 1/3 частину вказаної квартири за кожним (арк. справи 71-73).

ОСОБА_4 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до нотаріальної контори не зверталась. В обґрунтування первинного позову посилається на те, що ОСОБА_5 як малолітня дитина померлого вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

На підтвердження факту, що ОСОБА_5 є сином померлого, позивач ОСОБА_4 посилається на те, що за життя ОСОБА_9 визнавав ОСОБА_5 своїм сином, що підтверджується його заявою про надання дозволу матері дитини (позивачеві) на виїзд дитини за кордон. Також вказує, що ОСОБА_9 визнавав своє батьківство, тому ОСОБА_4 зазначила його батьком при оформленні свідоцтва про народження дитини.

Як випливає з положень частини другої статті 128 СК України, підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 134 СК України, реєстрація визнання батьківства, материнства відбувається на підставі заяви осіб, зазначених у статтях 126 і 127 цього Кодексу, або рішення суду і орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження.

Факт батьківства встановлюється у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду (ч. 1 ст. 130 СК України).

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 26 липня 2003 р., і ОСОБА_6 прийняла частину спадщини після смерті ОСОБА_9 як дружина померлого. Відомостей щодо перебування ОСОБА_9 у шлюбних чи будь-яких інших відносинах з ОСОБА_4, дочкою ОСОБА_6 від попереднього шлюбу, матеріали справи не містять. ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не з'явились до суду для надання особистих пояснень з цього факту, в той час як ухвалою суду від 23 вересня 2015 р. їх участь у судовому засіданні була визнана обов'язковою.

В цей же час, матеріали справи також не містять інших відомостей, які б засвідчували походження ОСОБА_5 від ОСОБА_9

Так, відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_2, виданого 22 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 56 від 22 жовтня 2004 р., позивач змінила прізвище «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4» (арк. справи № 335/4127/14-ц - 254).

Як вбачається зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя 24 березня 2005 р., актовий запис № 26 від 18 січня 2005 р., ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1. Батьками у свідоцтві про народження дитини вказані - батько ОСОБА_9 (без зазначення громадянства), мати ОСОБА_4, громадянка України.

Відповідно до актового запису про народження № 26 від 18 січня 2005 р., підставою для внесення відомостей про батька дитини була заява матері дитини (арк. справи № 335/4127/14-ц - 209). Таким чином, запис про батька дитини вчинено відповідно до частини першої статті 135 СК України. ОСОБА_9 не надавав заяви до органу РАЦС про походження дитини від нього відповідно до положень статті 126 СК України.

Відповідно до відповіді Управління праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району на запит представника відповідачів-2,3 від 10 грудня 2014 р. № 11-19/6900, ОСОБА_4 перебуває на обліку в управлінні з 1 лютого 2005 р. та відповідно до діючого законодавства одержує державну соціальну допомогу на дітей одиноким матерям на дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (арк. справи № 335/4127/14-ц - 228).

23 квітня 2007 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білою Тетяною Сергіївною було засвідчено справжність підпису ОСОБА_9 у заяві, за якою він як батько дав згоду на тимчасові виїзди за кордон України до будь-якої країни світу, в тому числі до Туреччини, в будь-який час, його малолітнього сина ОСОБА_5 до досягнення ним повноліття у супроводі його матері ОСОБА_4, якій надав повноваження вирішувати всі питання, пов'язані з перебуванням їх сина за кордоном, яка відповідатиме за здоров'я та життя їхньої дитини, та забезпечить повернення його до України після закінчення строку перебування за кордоном.

Тобто, єдиним документом, який на переконання позивача, свідчить про походження ОСОБА_5 від ОСОБА_9 є саме вищевказана заява від 23 квітня 2007 р.

На переконання суду, ця заява не може бути визнана доказом батьківства ОСОБА_9 щодо дитини ОСОБА_5, оскільки відповідно до положень частини другої статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В даному випадку, нотаріусом посвідчувався підпис ОСОБА_9 у цій заяві, що передбачено положеннями Закону України «Про нотаріат» та Інструкцією про вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. До повноважень нотаріусів не належить перевірка факту батьківства при посвідченні підписів осіб на таких заявах. В цей же час, як було зазначено судом вище, ОСОБА_9 в разі визнання ним батьківства мав змогу подати заяву до органу РАЦС в порядку статті 126 СК України, навіть після проведення державної реєстрації народження дитини, що ним за життя зроблено не було.

Також суд враховує і те, що ОСОБА_6, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_9, не повідомила нотаріуса, подаючи заяву про прийняття спадщини, про спадкоємця ОСОБА_5, хоча в зустрічній позовній заяві вона факт батьківства ОСОБА_9 щодо ОСОБА_5 підтверджує. Так само в інтересах ОСОБА_5 до нотаріуса ОСОБА_4 як мати малолітньої дитини не звернулась та відмову у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) не отримувала.

В цей же час, частина перша статті 60 ЦПК України покладає на сторін обов'язок доведення тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини четвертої цієї ж статті, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що факт батьківства ОСОБА_9 щодо сина позивача ОСОБА_5 належними та допустимими доказами позивач не підтвердила. Отже, позовні вимоги ОСОБА_4 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_5 про встановлення факту батьківства є такими, що не підлягають задоволенню.

Відтак, за відсутності підтвердження факту батьківства ОСОБА_5 не може бути закликаний до спадкоємства після смерті ОСОБА_9, тому інші позовні вимоги первинного та зустрічного позову щодо визнання недійсними з цієї підстави свідоцтв про право на спадщину за законом, які були видані іншим спадкоємцям та визнання права власності, які є похідними від вимог про встановлення факту батьківства, є такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно вимог зустрічного позову ОСОБА_6, в обґрунтування яких вона посилається на те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя в порядку ч. 1 ст. 62 СК України, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 8 серпня 2002 р. за 30 914 гривень придбав двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 19,4 кв.м на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачіною Н.В. (арк. справи 37).

26 липня 2003 р. ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_9

Рішенням виконкому Запорізької міської ради від 31 травня 2010 р. оформлено раніше виконану реконструкцію двокімнатної квартири житловою площею 11 кв.м, якою володіє ОСОБА_9 з видачею свідоцтва про право власності, скасування попередньої реєстрації права власності на квартиру (арк. справи 41).

На підставі вказаного рішення 31 травня 2010 р. ОСОБА_9 видане свідоцтво про право власності на квартиру (арк. справи 70).

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», розглядаючи спори, пов'язані зі спадкуванням частки в праві спільної сумісної власності, необхідно звертати увагу на те, що згідно зі статтею 368 ЦК спільною сумісною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Для застосування передбачених положеннями ст. 62 СК України правил, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

В цей же час, доказів того, що збільшення у вартості квартири відбулось внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат ОСОБА_6 суду не надано. Також, матеріали справи взагалі не містять доказів проведення подружжям ремонтно-будівельних робіт, внаслідок яких істотно збільшилась вартість квартири, а також доказів підтвердження вартості таких робіт. В цей же час, зі змісту рішення виконкому Запорізької міської ради від 31 травня 2010 р. випливає, що квартирою володів ОСОБА_9 і роботи з оформлення реконструкції квартири виконувались саме за рахунок коштів ОСОБА_9 (арк. справи 41).

На ці обставини вже було звернуто увагу в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 14 листопада 2013 р. у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Третьої Запорізької державної нотаріальної контори про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, визнання права власності (арк. справи 101-102).

Відповідно до звіту з оцінки майна, виконаного у 2014 році ТОВ «Національна експертно-правова група», на який посилається ОСОБА_6 в обґрунтування своїх вимог (арк. справи 176-215), величина ринкової вартості квартири АДРЕСА_1 станом на 21 травня 2014 р. без ПДВ складає 413 660,00 гривень.

В цей же час, протягом 2003-2014 р.р. змінювався курс долара США по відношенню до гривні України, що є загальновідомими обставинами.

Відповідно до листів №№ 041, 042 від 11 грудня 2014 р. ТОВ «Агентство нерухомості «Арсенал» на запит адвоката ОСОБА_3 також протягом періоду 2002-2010 р.р. змінювалася можлива ринкова вартість квартири у бік збільшення з 6 000 доларів США до 24 000 доларів США (арк. справи 110-111). В цей же час, з наданого ОСОБА_6 звіту з оцінки майна убачається, що вартість об'єкту визначена порівняльним підходом, тобто були порівняні аналоги продажу на ринку нерухомості із визначенням ціни у доларах США та її переведення у гривні за курсом 11,723 гривні за 1 долар США (арк. справи 194).

Також, суд зазначає, що ціна на квартиру у звіті визначалась оцінювачем станом на 21 травня 2014 р., в той час як шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 припинився зі смертю ОСОБА_9 у 2010 році.

Крім того, як свідчать матеріали справи, ОСОБА_6 7 червня 2013 р. подала державному нотаріусу заяву про те, що спірна квартира є особистою власністю померлого чоловіка, на видачу свідоцтва про право власності на підставі ст.ст. 60, 63 СК України вона не претендує (арк. справи 68 - зворотній бік). Ця заява нею не оспорювалась, недійсною не визнавалась, нею не відкликалась. Відтак, ОСОБА_6 станом на час прийняття спадщини визнавала спірну квартиру особистою власністю свого чоловіка.

Суд також звертає увагу й на суперечливість доводів ОСОБА_6 та її представника у даній справі, оскільки вони, зазначаючи про визнання факту батьківства ОСОБА_9 щодо ОСОБА_5, та стверджуючи про те, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 носив формальний характер, водночас, наполягали на тому, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки ОСОБА_6 разом із ОСОБА_9 за час шлюбу разом перепланували та перебудували квартиру, тобто вказували на наявність шлюбних відносин.

З урахуванням викладених обставин, підстави для визнання квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_9 відсутні.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість як первинного, так і зустрічного позовів, з огляду на що у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, - протягом 10 (десяти) днів з дня отримання його копії.

Вступна та резолютивна частини рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 16 лютого 2016 р.

Повний текст рішення виготовлено 22 лютого 2016 р.

Суддя А.В. Шалагінова