АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/244/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Марцинкевича А.М.,

суддів: Кізюн О.Ю., Янчук Т.О.

при секретарі Дубовій М.В.

з участю: сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом гаражного кооперативу «Піонерський» до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом вказавши, що гаражний кооператив «Піонерський» являється юридичною особою, має рахунок в банку, печатку з власним найменуванням, штамп та інші необхідні реквізити, проте не є прибутковою організацію. Кошти гаражного кооперативу складаються з внесків членів кооперативу, благодійних внесків та пожертвувань підприємств, установ та організацій. Керівниками гаражного кооперативу є Голова Ради та начальник гаражного кооперативу.

За період з 28 січня 2012 року по 18 червня 2014 року начальником гаражного кооперативу був ОСОБА_1, який відповідав за господарський стан кооперативу. Грошові кошти начальнику кооперативу по видатковим касовим ордерам не видавались, авансові звіти на витрачені кошти не проводились, а списувались самовільно без затвердження звітів Головою Ради.

Бувшою Радою кооперативу було проведено перевірку зазначеного періоду роботи ОСОБА_1, яка встановила непередбачувані витрати пов'язані з утриманням безпритульних та особистих собак в сумі 5032 грн.

Враховуючи, що ОСОБА_1 відмовляється вносити в касу кооперативу незаконно витрачені кошти на утримання собак, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь гаражного кооперативу «Піонерський» кошти в розмірі 5032 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2015 року позов задоволено, вирішено питання щодо стягнення суми судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій рішення суду вважає незаконним, необґрунтованим, ухваленим з неповним з'ясуванням усіх обставин справи, тому просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Логінова С.М. Провадження 22ц/792/244/16

Доповідач - Марцинкевич А.М. Категорія № 59

позивачу у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування вимог вказує, що згідно наказу № 61 від 01 квітня 2012 року, його було прийнято на роботу на посаду начальника гаражного кооперативу, за підписом голови Ради кооперативу ОСОБА_5. Договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався і не підписувався.

ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що ним були надані кошториси, в яких в окремій графі зазначалось «корм собак», підписані головою Ради ОСОБА_5., однак суд не прийняв їх до уваги. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки підтвердили той факт, що особистих собак ОСОБА_1 і безпритульних в гаражному кооперативі не було, а територія охоронялася тими собаками, які на протязі багатьох років перебували там на законних підставах.

Апелянт вказує, що позивачем не було надано будь-яких конкретних доказів того, що ОСОБА_1 були взяті з каси грошові кошти в сумі 5032 грн., які ніби то витрачалися на годування безпритульних собак, а інші докази, які надала до суду ОСОБА_6, вважає сумнівного характеру.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з таких підстав та мотивів.

Відповідно до вимог п.4 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Згідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Із змісту ч.1 ст.214 ЦПК України слідує, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням вимог ст.ст. 213,214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність можуть бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпусткою), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їх цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджується в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України слідує, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що гаражний кооператив «Піонерський» знаходиться у м.Хмельницькому по пров. Малиновому,10 є юридичною особою, наявний рахунок в банку, печатка з власним найменуванням, штамп та інші необхідні реквізити.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про кооперацію» статут кооперативу є правовим документом, що регулює його діяльність.

Статутом гаражного кооперативу «Піонерський», зокрема, п. 6.1, передбачено, що вищим органом управління кооперативу є загальні збори (а.с. 5-7).

Відповідно до п. 5.3 даного Статуту, для забезпечення належного утримання гаражного кооперативу і прилеглої території щорічно складається та затверджується зборами кошторис.

Згідно із п.6.5 Статуту гаражного кооперативу «Піонерський» рада кооперативу здійснює контроль за виконанням членами кооперативу вимог чинного законодавства і Статуту та рішень загальних зборів (зборів уповноважених), а також за виконання правил внутрішнього розпорядку кооперативу, забезпечує використання коштів кооперативу за призначенням, складає плани, кошториси та звіти, звітує перед загальними зборами про свою роботу, тощо.

Ревізійна комісія контролює діяльність Ради і підзвітна Загальним зборам (зборами уповноважених).

Статутом кооперативу передбачено, що ревізійна комісія зобов'язана не менше одного разу на квартал проводити планову ревізію фінансової діяльності гаражного кооперативу, стану обліку й звітності з наступним оголошенням на зборах кооперативу про результати ревізії.

Із змісті п.6.6 Статуту кооперативу вбачається, що голова ради має право наймати на роботу працівників і укладати з ними договори найму.

Згідно наказу голови Ради № 61 від 01 квітня 2012 року ОСОБА_1 прийнято на посаду начальника гаражного кооперативу «Піонерський» (а.с.16).

16 травня 2014 року ревізійною комісією гаражного кооперативу «Піонерський» було складено акт перевірки фінансової та господарської діяльності керівництва кооперативу за 2012-2013 роки. Комісією було виявлено, що кооператив поніс витрати на утримання власних собак ОСОБА_1, а саме, за два роки було витрачено 4670 грн. на корм собакам, на придбання карабіна та ошийників - 362 грн., що в загальному склало витрати на суму - 5032 грн. (а.с. 11).

Під час слухання справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 не заперечував, що витратив кошти на годування та утримання собак, які здійснювали охорону гаражного кооперативу. Коштів, передбачених кошторисами кооперативу на 2012-2013 роки на корм собакам, що в загальній сумі складало 1800 грн., не вистачало, тому він витратив більшу суму з каси кооперативу на їх годування.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_5, який на той час був Головою ради гаражного кооперативу «Піонерський», пояснив, що собаки були на території гаражного кооперативу і утримувалися за рахунок коштів кооперативу, які передбачалися кошторисами на кожен поточний рік. Підтвердив, що надані ОСОБА_1 кошториси на 2012-2013 рік відповідають дійсності, а надані без протоколів засідання ради, оскільки вони були передані новому керівництву кооперативу.

Надані позивачем до суду першої інстанції кошториси та виписки з протоколів про прийняття кошторису та штатного розпису на 2012-2013 роки не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки копії їх зроблені із копій даних документів, а тому в силу ст.ст.57,58 ЦПК України, не є належними та допустимим доказами.

До позовної заяви представниками гаражного кооперативу було надано розрахунок накопичення витрат за 2012-2013 роки, з яких вбачається, що фактична сума витрат на корм собакам за даний період складала 4670 грн. (а.с. 21,22). Ревізійною комісією кооперативу було виявлено витрачення ОСОБА_1 непередбачених витрат на ошийники та карабіни собакам в сумі 362 грн.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що ОСОБА_1 неправомірно були використані кошти кооперативу на годування та утримання собак, з перевищенням суми витрат, які були передбачені кошторисами кооперативу, чим він завдав матеріальної шкоди кооперативу в сумі 3232 грн.

В силу п.2 ч.1 ст. 133 КЗпП України слідує, що керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - несуть обмежену матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям.

Із змісту п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування школи, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» слідує, що при матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 р. № 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Згідно кошторису на 2013 р. гаражного кооперативу «Піонерський» заробітна плата начальника кооперативу складала 2500 грн. щомісячно. Саме ця сума мала б бути відшкодована ОСОБА_1 за заподіяну ним матеріальну шкоду гаражному кооперативу «Піонерський» за надмірно використанні кошти на годування та утримання собак.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст. 10,11,60 ЦПК України, п.1 ч.1 ст. 134 КЗпП України, ст. 135-1 цього ж Кодексу та виходив з того, між кооперативом та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір про взяття на нього повної матеріальної відповідальності, та з того, що незаконність витрачених коштів, які були виявлені ревізійною комісією гаражного кооперативу, частково ОСОБА_1 вніс в касу кооперативу, а решту витрачених коштів на утримання собак в сумі 5032 грн. вносити в касу відмовився.

Судом першої інстанції при ухваленні рішення не було перевірено, чи належить відповідач по справі до категорії працівників, з яким згідно з ст.135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір.

Згідно Переліку посад і робіт, виконаних працівниками, з якими підприємства, установи та організації можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Державного комітету Ради міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, ОСОБА_1, працюючи на посаді начальника гаражного кооперативу «Піонерський», не належав до категорії працівників з яким можна було укладати такий договір.

Крім того, наявний в матеріалах справи договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 28.01.2012 року, укладений з працівником ОСОБА_1, що займав посаду начальника гаражного кооперативу «Піонерський» не може бути взятий судом до уваги, оскільки на дану посаду начальника кооперативу ОСОБА_1 було прийнято 01.04.2012 року.

Поза увагою суду першої інстанції при ухваленні рішення по суті спору було залишено положення ч.3 ст.233 КЗпП України, якою встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" при обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав. Встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Пленум Верховного суду України у п.20 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування школи, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» роз'яснив, що судам необхідно перевірити, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст. 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли у власника або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Ревізійною комісією було складено акт перевірки фінансової та господарської діяльності керівництва гаражного кооперативу «Піонерський » за 2012-2013 роки - 16 травня 2014 року. До суду із позовною заявою до ОСОБА_1 щодо стягнення незаконно витрачених коштів кооперативу на утримання собак, позивач звернувся 28 серпня 2015 року, тобто із пропуском річного терміну на оскарження.

Під час слухання справи позивачем не заявлялося клопотання про поновлення строку на звернення до суду. Представник гаражного кооперативу пояснив, що надіялися, що ОСОБА_1 в добровільному порядку відшкодує шкоду і поверне кошти в касу кооперативу, тому раніше не зверталися до суду.

Враховуючи наведенні обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду, а тому, в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303,307, 309, 313,316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2015 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді:/підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.М. Марцинкевич