Справа № 740/2510/16-ц
Провадження № 2/740/836/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2016 року м.Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області

в складі: головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Філоненко О.В.

за участі відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський ОСОБА_4» звернулось до суду з позовом в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 13.12.2006 року № 05/46, з урахуванням додаткової угоди від 12.12.2008 року № 2 та додаткового договору №4 від 26.04.2010 року № 4, в сумі 50854,84 гривень, що складається з: 38741,95 грн. заборгованості за кредитом, 8785,54 гривень відсотків за користування кредитом, 3327,35 гривень штрафу за несвоєчасне погашення кредиту, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 13.12.2006 року двохкімнатну квартиру загальною площею 53,8 м?, житловою площею 31,4 м?, що розташована в АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, шляхом її відчуження від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі продажу за початковою ціною визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому вимогами ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з наданням банку прав для здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Представник позивача ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» в судове засідання не зявився надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в його відсутність

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову так як він не обґрунтований.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнав та пояснив, що позов є необґрунтованим, несправедливим та передчасним зважаючи на те, що за рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.05.2016 року з ОСОБА_2 стягнуто борг за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено вказаний кредит, є подвійним стягненням боргу, що суперечить чинному законодавству. Крім того кредитний договір діє до 2018 року і відповідач ще має змогу повернути кредит та сплатит штрафні санкції. Сума боргу ОСОБА_2 перед банком становить близько 2000 доларів США, що значно нижче вартості квартири, яка є предметом іпотечного договору.

Заслухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку

Судом встановлено, що 13.12.2006 року між ВАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_4» (далі ПАТ ОСОБА_5) та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 05/46, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредитні кошти в сумі 10 000 доларів США зі сплатою 13% річних, що змінені відповідно до умов додаткового договору № 2 від 12.12.2008 року, з терміном користування до 13.12.2018 року (копія договору на а.с. 5-8, копія додаткової угоди № 2 на а.с.20).

26.04.2010 року між банком та відповідачем укладено додатковий договір № 4 до Кредитного договору, за умовами якого був зафіксований залишок заборгованості позичальника за основною сумою боргу в розмірі 7 980 доларів США 05 центів, що становить 63119 гривень, зазначено, що кредит виданий у формі відкличної мультивалютної непоновлювальної кредитної лінії, встановлювався загальний ліміт заборгованості в гривні в сумі 63119 гривень, за користування кредитними коштами встановлювалася плата в розмірі 21 % річних.

Свої зобовязання за договором банк виконав, надавши ОСОБА_2 суму кредиту, шляхом перерахування кредитних коштів на її поточний рахунок, у спростування чого докази суду не надані, а ОСОБА_2 зобовязалася щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок у сумі, не меншій від суми чергового погашення частини кредиту, процентів та інших виплат, встановлених у графіку.

Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась.

Відповідач ОСОБА_2 свої зобовязання за договором не виконувала, що було встановлено рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25.05.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 30.06.2016 року, яким з ОСОБА_2 достроково стягнуто всю суму заборгованості.

Пунктом 1.5 кредитного договору встановлено, що виконання зобовязань позичальника забезпечується іпотекою нерухомості, в силу чого між сторонами 13.12.2006 року укладено іпотечний договір (а.с. 25-27), а 29.01.2009 року укладено договір № 1 про внесення змін до даного договору іпотеки.

Пунктом 2.1. договору іпотеки встановлено, що ОСОБА_2 передає позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: двохкімнатну квартиру загальною площею 53,8 м?, житловою площею 31,4 м?, що за адресою: АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

Відповідно до п. 8.1 договору іпотеки у разі порушення будь якого зобовязання, що забезпечено іпотекою за договором іпотеки, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимог, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

В судовому засіданні оглядалася цивільна справа № 740/3923/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з матеріалів якої вбачається, що з заявою про видачу виконавчого листа у даній справі банк не звертався.

Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Відповідно до п. 8.3 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене на підставі рішення суду, а також шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку".

Як визначено статтями 39, 43 Закону України "Про іпотеку", виходячи зі змісту поняття "ціна" як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми статті 39 цього Закону, встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Але під час розгляду справи представником позивача не було надано суду Звіт про оцінку предмету іпотеки, що позбавляє суд можливості визначити початкову ціну предмета іпотеки у судовому рішенні. Будь-яких клопотань про призначення судової експертизи для визначення такої ціни представником позивача також заявлено не було.

Крім того, під час судового розгляду встановлено, що позивач виконавчий документ на виконання рішення суду про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, про який йде мова у даній справі, не отримував, хоча рішення суду набрало законної сили і може бути предявлене до виконання, тобто фактично позивач не скористався своїм правом на задоволення вимог за основним зобовязанням шляхом стягнення суми заборгованості за рішенням суду, а зазначив лише у позовній заяві, що на даний час заборгованість є непогашеною.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З наведених вище обґрунтувань вбачається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.589, 590 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», ст.ст. 212-215 ЦПК України суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні вимог публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський ОСОБА_4» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк апеляційної скарги.

Суддя Ніжинського

міськрайонного суду ОСОБА_1

Повний текст рішення виготовлено 26.12.2016 року