УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 грудня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Ситнік О.М., Маляренка А.В., Ступак О.В., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 про визнання трудового договору недійсним за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, - в с т а н о в и л а: У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 23 березня 2012 року наказом № 251-п ОСОБА_4 прийнято на роботу на посаду менеджера з підбору та розвитку персоналу управління з підбору та розвитку персоналу департаменту персоналу та праці. 16 квітня 2013 року згідно наказу № 152-п її переведено на посаду начальника зазначеного управління зі встановленням заробітної плати у розмірі 12 220 грн (8 554 грн посадового окладу та 3 666 грн індивідуальної надбавки). Вказувало, що 01 жовтня 2014 року із ОСОБА_4 укладений трудовий договір, за яким останню прийнято на посаду начальника вказаного вище управління із щомісячною оплатою праці у розмірі 12 220 грн (п. 4.1 трудового договору) та додатковою заробітною платою у розмірі 36 660 грн (п. 4.2 трудового договору). Відповідно до пункту 6.10 трудового договору, цей договір є підставою для видання відповідного наказу, проте останній не був виданий. Пунктом 1.18 рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05 липня 2012 року № 2 затверджено Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, однією з підстав для визнання нікчемності правочинів (в тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації щодо яких уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язана протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку є: банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим. Зазначало, що 03 жовтня 2014 року Національним банком України видано постанову № 631/БТ, якою ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» віднесено до категорії проблемних, з 24 листопада 2014 року введено тимчасову адміністрацію, а з 20 березня 2015 року банк перебуває у стані ліквідації. На думку позивача, трудовий договір від 01 жовтня 2014 року не є трудовим договором в розумінні трудового законодавства України. З огляду на викладене, просило визнати недійсним трудовий договір від 01 жовтня 2014 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. У поданій касаційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами ст. 24 КЗпП України, ст. ст. 3, 6, 203, 215 ЦК України, дійшов правильного висновку про відмову у позові, оскільки укладений 01 жовтня 2014 року трудовий договір не є цивільним правочином, на який поширюються загальні вимоги щодо його чинності, та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав. А відповідно до ст. 3 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про оплату праці» передбачено право роботодавця встановлювати для своїх працівників додаткові пільги. Крім того, трудовий договір, укладений суб'єктом підприємницької діяльності, яким був банк, не є публічно-правовою угодою. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновком суду по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» відхилити. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: Ситнік О.М. Маляренко А.В. Ступак О.В.
й