Справа № 214/3397/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 вересня 2016 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Горбуновій Л.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» про визнання недійсними абзацу 6 пункту 1.1. та пункту 10 кредитного договору, покладення зобовязання виконати певні дії, суд

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Споживчий Центр», в якому просить : визнати недійсним абзац 6 пункту 1.1. кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2; зобов'язати відповідача перерахувати суму заборгованості позивача зі сплати за користування кредитом за кредитним договором № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2, з розрахунку 30,4 % річних, що визначено відповідно до звітних даних Національного Банку України, як регулятора кредитних правовідносин, з моменту укладення цього кредитного договору; визнати недійсним пункт 10 (підпункти 10.1-10.4) кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2.

В обґрунтування позову навела наступне. 23 лютого 2016 року між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр» (надалі - відповідач) було укладено кредитний договір № 23.02.2016-000000976 (надалі - кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач надав кредит в сумі 4000,00 грн. строком на 14 календарних днів. Термін повернення кредиту - 09.03.2016 року включно. Зазначений кредитний договір був пролонгований 10 березня 2016 року на строк 14 календарних днів, тобто до 24.03.2016 року та пізніше пролонгований 05 квітня 2016 року ще на 14 календарних днів, тобто до 19.04.2016 року.

Після укладення кредитного договору у житті позивача виникли певні обставини, які впливають на її фінансові можливості стосовно виплати кредиту: скрутне матеріальне положення у зв'язку з відсутністю постійного місця роботи. Чоловік також не має роботи. Крім цього, на її утриманні перебувають двоє неповнолітніх дітей - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Крім цього, чоловік позивача - ОСОБА_5 сплачує аліменти на свою неповнолітню доньку від попереднього шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

26 квітня 2016 року письмово звернулася на адресу відповідача з проханням надати повну інформацію стосовно структури заборгованості (кредит, плати за користування кредитом та штрафних санкцій) та можливість реструктуризації такої заборгованості. Дана заява згідно повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана відповідачем 04 травня 2016 року.

Проте, на її адресу надійшли вимога від 16.05.2016 року, відповідно до якої має сплатити 7884,80 грн., вимога від 23.05.2016 року, відповідно до якої має сплатити 8601,60 грн. та вимога від 30.05.2016 року про сплату 9318,40 грн., в іншому випадку відповідач погрожує звернутися до суду та вчиняти інші дії стосовно мене. При цьому, незважаючи на те, що до цього позивач вже отримувала і повертала кредит відповідачу та він не мав до неї претензій за попереднім кредитним договором, відповідач повністю проігнорував її заяву та не повідомив про суму і структуру заборгованості, а також не розглянув можливість реструктуризації такої заборгованості. У зв'язку з чим, змушена звернутися за захистом своїх справ до суду як споживач кредитних послуг.

Відповідно до абзацу 6 пункту 1.1. кредитного договору плата за користування кредитом: 1120,00 грн. за 14 календарних днів.

Пунктом 10 кредитного договору встановлено порядок вирішення спорів, згідно з яким «всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду №007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції). Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились». Тобто, у кредитному договорі визначено третейське застереження.

Вважаю зазначені пункти кредитного договору такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та порушують права позивача як споживача, з наступних підстав:

Відповідно до абзацу 6 пункту 1.1. кредитного договору плата за користування кредитом: 1120,00 грн. за 14 календарних днів.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, статтею 1056-1 ЦК України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Як зазначається абзацом 4 пункту 1.1. кредитного договору вид кредиту, що надавався за кредитним договором - фінансовий кредит.

Пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року № 2664-III визначено фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Також відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Крім цього, частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Як вбачається із норм чинного законодавства використання поняття "плата за користування кредитом у фіксованій грошовій формі" у кредитних правовідносинах не передбачається.

Отже, чинним законодавством України однією з істотних умов договору визначено проценти за користування кредитними коштами. При цьому, вище зазначені імперативні норми законодавства України визначають, що за користування кредитними коштами позичальник має сплатити проценти, а не плату за користування кредиту у вигляді фіксованої грошової суми. При цьому, згідно ч. 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Тобто, при укладенні кредитного договору кредитодавцем було здійснено підміну понять та визначено "плата за користування кредитом у гривнях" замість визначених законодавством "процентів за користування кредитом у процентах", що призвела до неправильного розуміння та невірного застосування споживачем (позивачем) цього пункту кредитного договору, а отже і наслідків, які не відповідають наміру позивача, за яким спірний договір укладався. Разом з тим, така підміна неприпустима, оскільки порушує імперативні норми законодавства України - статті 1054 ЦК України, пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

У зв'язку із викладеним та враховуючи вимоги законодавства стосовно того, що позичальник має сплатити кредитодавцю плату за користування кредитом у розмірі визначених процентів, а оскільки кредитним договором, в порушення вимог законодавства визначена грошова сума, то судом має бути визначений розмір процентів за користування кредитом. В даному випадку має бути застосована процентна ставка, визначена Національним банком України. Так, відповідно до визначеної Національним банком України середньозваженої за 23 лютого 2016 року (день укладення кредитного договору) вартості кредитів у процентах річних за даними форми № 310Д «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)», становить 30,4 % для короткострокових кредитів у національній валюті фізичних осіб (дані з офіційного сайту Національного банку України вартість кредитів за даними статистичної звітності банків України (без урахування овердрафту) - середньозважена за день вартість у процентах річних за даними форми №310Д "Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)", % ). Звітність надається Національному банку України та опубліковується ним відповідно до вимог статей 67, 68 Закону України «Про Національний банк України».

Вартість кредитів за даними статистичної звітності банків України є публічною інформацією та відповідно до ч. 2 статті 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Пунктом 10 кредитного договору встановлено третейське застереження.

Відповідно до пункту 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року № 1701-IV, яким було доповнено статтю 6 згідно із Законом № 2983-VI від 03.02.2011 року, третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Отже, пункт 10 кредитного договору не відповідає вимогам статті 6 Закону України «Про третейські суди» (чинного на час укладення спірного договору) третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Застереження міститься у кредитному договорі, який ще до підписання позивачем суперечив вимогам законодавства щодо захисту права споживачів, та своїми положеннями порушував права боржника, як споживача.

Таким чином, кредитний договір з такими положеннями, в апріорі не міг та не може бути розглянутий третейським судом.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.96 року № 5 визначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Крім цього, ч. 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Ч. 2 цієї ж статті передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Ч. 3. вказаної статті визначає, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.

Згідно ч. 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. А частина 7 цієї статті визначає, що положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Недодержання відповідачем вимог статей 1054 ЦК України, статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», статей 11, 18-19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що виглядає наступним чином.

Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно діючих умов кредитного договору: сума кредиту - 4000,00 грн.; плата за користування кредитом у фіксованому розмірі, визначеному п. 1.1 кредитного договору - 1120,00 грн. за 14 календарних днів; за 1 календарний день користування кредитом позивач має сплатити - 80 грн. = 1120,00 грн. / 14 календарних днів; за період користування кредитом з 23.02.2016 року по 15.06.2016 року (112 календарних днів) позивач має сплатити - 8960,00 грн. = 80,00 грн. х 112 календарних днів.

Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно вимог діючого законодавства та даних НБУ: сума кредиту - 4000,00 грн.; плата за користування кредитом у розмірі, визначеному згідно даних НБУ на 23 лютого 2016 року (дата укладення договору) - 30,4% річних; за 1 календарний день користування кредитом позивач мав би сплатити - 3,32 грн. = (4000,00 грн. х 30,4%) / 366 (днів у році, оскільки високосний рік); за період користування кредитом з 23.02.2016 року по 15.06.2016 року (112 календарних днів) позивач мав би сплатити - 371,84 грн. = 3,32 грн. х 112 календарних днів.

Також відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється.

Частиною 2 пункту 1 цієї статі передбачено, що нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводять споживача в оману або є агресивною.

Згідно пункту 2 цієї статі підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Тобто, як вже було зазначено, при укладенні кредитного договору кредитодавцем було здійснено підміну понять та визначено «плата за користування кредитом у гривнях» замість визначених законодавством «процентів за користування кредитом у процентах», що призвела до неправильного розуміння та невірного застосування споживачем (позивачем) цього пункту кредитного договору, а отже і наслідків, які не відповідають наміру позивача, за яким спірний договір укладався. Разом з тим, така підміна неприпустима, оскільки порушує імперативні норми законодавства України - статті 1054 ЦК України, пункту 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частини 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, відповідач (кредитодавець) зловживаючи своїм правом застосував поняття/правила, які не передбачені чинним законодавством України, що потягли за собою збільшення обсягу зобов'язань позивача в порядку та спосіб не передбачений правовою нормою, що в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими умовами договору, які призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до вимог частин 1, 3, 6 статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені зазначеними цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Крім цього, відповідно до вимог статті 17 Конвенції про захист прав людини від 04.11.1950 року, яка визначає заборону зловживання правами - будь-яка держава, група чи особа не може право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

П. 4 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю, підтримавши її зміст, не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим, на підставі ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, судом проведено заочний розгляд справи. Згідно письмових заперечень представника відповідача, остання просить відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивач сам підтвердив, що вважає справедливими щодо себе всі умови договору та він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч..2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». В пункті 4.6.1 договору зазначено, що позичальник підтверджує, що він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. На останній сторінці укладеного сторонами договору одразу біля підпису позичальника зазначено, що він повідомлений про умови кредитування відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Також істотні умови кредитування (зокрема, сума кредиту, строк кредиту, термін повернення кредиту, плата за користування кредитом, напрямки використання кредиту тощо) чітко, зрозуміло однозначно вказані в кредитному договорі, зокрема, в розд. 1, розташованому на першій сторінці, виділені жирним шрифтом і підкреслені. Лише один платіж відповідно до договору позичальник був повинен сплатити за користування кредитом - суму у розмірі 1120,00 грн., що є абсолютно зрозумілим, прозорим для позичальника і жодним чином не вводить його в оману. Ст. 10561 ЦК України, на яку посилається позивач, відсилає до договору, вказуючи, що тип процентної ставки встановлюється саме договором. При цьому норми ппвільного законодавства не містять заборони встановлення кредитним договором плати у вигляді фіксованої суми, а норми іншого законодавства, які дають визначення поняття «проценти», зокрема, абз.9 п. 14.1.206 ст.14 Податкового кодексу України) встановлюють, що проценти нараховуються у вигляді відсотків на основну суму заборгованості чи вартості майна або у вигляді фіксованих сум. З наведеного вбачається, що встановлена пунктом 1.1. кредитного договору плата за користування договором відповідає принципу свободу договору, передбаченого ст.627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Також зазначаємо, що кредитний договір №23.02.2016-000000976 від 23.02.2016р. зазначений в позові, - це одинадцятий кредитний договір, укладений позивачем з ТОВ «Споживчий центр». Раніше, 24.03.2014р., 17.05.2014р., 07.06.2014р., 21.07.2014р., 09.10.2014р., 01.12.2014г 29.12.2014р., 30.01.2015р., 29.08.2015р., 27.01.2016р. позивач вже укладала з відповідачем кредиті договори з аналогічними умовами, що підтверджує не тільки її обізнаність з умовами кредитуванн але й вільне волевиявлення на укладення договору від 23.02.2016р. Однак, позичальник жодного разу протягом всього тривалого періоду договірних відносин не звертався до кредитора з будь-яких спірних або не висвітлених питань, не відмовлявся в одержанні кредиту, а в повній мірі скористався коштами, наданими відповідачем. Однак, ні кредит, ні плату за користування ним за кредитним договором №23.02.20її 000000976 позивач не сплатила відповідачу до теперішнього часу. З наведеного вбачається, що даний позов поданий з метою створення штучних підстав для уникнення відповідальності за порушення договору. Підставою позову є завелика, на думку позивача, плата за користування кредитом,

не порушення порядку надання споживачеві інформації про умови кредиту, тому до даного

спору не застосовується Закон України «Про захист прав соживачів». Відповідно до обов'язкової до застосування правової позиції Верховного Суду України справі № 6-1341цс15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. В даній справі позивач не посилається на ненадання йому інформації про умови кредитування. Більш того, надання йому всієї необхідної інформації підтверджено його особистим підписе як зазначено вище. Також з тексту позовної заяви вбачається, що позивачу абсолютно зрозумілі умови договору, зокрема, про суму кредиту та плату за користування кредитом. Таким чином, до даного спору не повинен застосовуватись Закон України «Про захист прав споживачів» та необгрунтованим є посилання позивача на його норми. Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних) форми N 310Д є лише формою

статистичної звітності банків і жодним чином не встановлює розміру процентів, які повинні

вказуватись у кредитних договорах. В обґрунтування вимог позивач посилається на невідповідність розміру плати за користування кредитом середньозваженій вартості кредитів у процентах річних за даними форми №310Д «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)». Вказане обгрунтування абсолютно не відповідає законодавству, виходячи з наступного. Зазначена форма №310Д «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)» затверджена постановою Правління Національного банку України від 19 березня 2003 р. N 124 «Правила організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України» (чинні станом на 23.03.2016р.). Відповідно до п. 1.1 вказаних Правил вони розроблені для складання грошової і банківської статистики, статистики платіжного балансу і з міжнародної інвестиційної позиції, та для забезпечення виконання Національним банком України регулятивних та наглядових функцій відповідно до законодавства України. Як зазначено в поясненнях щодо заповнення форми N 310Д, середньозважена процентна ставка у вказаній статистичній формі розраховується як відношення суми добутків вартості окремих (вже виданих банками) кредитів за кредитними договорами та їх обсягів до загального обсягу всіх кредитів (вже виданих банками). З зазначеного вбачається, що середньозважена вартість кредиту у розмірі 30,4%, на яку посилається позивач, є лише статистичним показником, сформованим Національним банком України за поданою банками статистичною звітністю, і жодним чином не встановлює обов'язку банків, ні тим більше небанківських установ включати у кредитні договори процентні ставки у зазначеному розмірі та/або перераховувати суми боргу за вже укладеними кредитними договорами відповідно до зазначеного розміру. Отже, абсолютно необгрунтованим та незаконним є вимога позивача про зобов'язання перерахувати сум заборгованості позивача зі сплати за користування кредитом. Кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, оскільки кредит видавався на всі законні цілі, а не на придбання продукції, тому на нього не розповсюджується норма п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Пунктом 1.1. кредитного договору визначено, що кредит надається позичальнику для використання на будь-які законні цілі, а не для споживчих потреб. Отримання кредиту позичальником не на придбання продукції підтверджується також і її власноручною вказівкою, що кредит отримується для особистих цілей, для погашення іншого кредиту, яка міститься у додатку до анкети позичальника, яку позивач заповнила власноруч. Відповідно до вимог п. 23 ч. 1 ст. 1 Закону «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» Законом України «Про Захист прав споживачів» регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансово -кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. З вищенаведеного вбачається, що договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян З вищевикладеного вбачається, що оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, не є договором про надання споживчого кредиту, спір про визнання його недійсним не є спором про захист прав споживачів, отже, на нього не розповсюджується норма п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди». Крім того, і відповідно до п. 11.7 самого договору, і відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Оскільки представник позивача заявив позовну вимогу про визнання недійсним договору в цілому, а не окремо третейського застереження, вважає безпідставним задоволення такої вимоги.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: кредитний договір (а.с.4), довідки (а.с.5,6), свідоцтво про народження (а.с.7,8,9), лист, повідомлення (а.с.10,11), вимога (а.с.12,13,14), лист (а.с.15), заперечення (а.с.21-22,24).

Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини.

23 лютого 2016 року між позивачем та ТОВ «Споживчий Центр» було укладено кредитний договір № 23.02.2016-000000976, відповідно до умов якого відповідач надав кредит в сумі 4000,00 грн. строком на 14 календарних днів. Термін повернення кредиту - 09.03.2016 року включно. Вид кредиту - фінансовий кредит. Напрямки використання кредиту на будь які законні цілі.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору, позичальник сплачує кредитору плату за користування кредитом в сумі 1120,00 грн. за 14 календарних днів.

Відповідно до пункту 10 кредитного договору, всі розбіжності щодо укладення, виконання, розірвання, зміни, визнання недійсним повністю або частково, а також з будь-яких інших питань, що стосуються цього договору, становлять предмет спору та підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків за адресою: 02002, м. Київ, вул. М.Раскової, 15 (свідоцтво про реєстрацію постійно діючого третейського суду №007-2005 від 21.06.2005 р., видане Київським міським управлінням юстиції). Розгляд здійснюється одноособово суддею, який призначається в порядку, встановленому регламентом постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що є невід'ємною частиною даної третейської угоди, і з яким Сторони ознайомились».

Зазначений кредитний договір був пролонгований: 10 березня 2016 року на строк 14 календарних днів, тобто до 24 березня 2016 року; 05 квітня 2016 року ще на 14 календарних днів, тобто до 19 квітня 2016 року.

26 квітня 2016 року позивач письмово звернулася на адресу відповідача з проханням надати повну інформацію стосовно структури заборгованості (кредит, плати за користування кредитом та штрафних санкцій) та можливість реструктуризації такої заборгованості. Дана заява згідно повідомлення про вручення поштового відправлення була отримана відповідачем 04 травня 2016 року.

На її адресу надійшли: вимога від 16.05.2016 року, відповідно до якої остання має сплатити 7884,80 грн.; вимога від 23.05.2016 року, відповідно до якої остання має сплатити 8601,60 грн.; вимога від 30.05.2016 року про сплату 9318,40 грн. При цьому, відповідач не повідомив про суму і структуру заборгованості, а також не розглянув можливість реструктуризації такої заборгованості та повідомив про те, що компанія почала підготовку позовної заяви для передачі справи до суду.

Вказані факти й обставини встановлені судом на підставі пояснень представника позивача та письмових доказів: кредитного договору (а.с.4), довідок (а.с.5,6), листа, повідомлення (а.с.10,11), вимог (а.с.12,13,14).

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закону України «Про третейські суди».

Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на настання, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 6 ч.3 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно п.3 ч.1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Згідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством.

Отже, вищезазначені імперативні норми законодавства України визначають, що за користування кредитними коштами позичальник має сплатити саме проценти, а не плату за користування кредиту у вигляді фіксованої грошової суми.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 ЦК України. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.

Відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.96 року № 5 визначено, що оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України від 8 червня 2016 року по справі № 6-330цс16 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Згідно ч.7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Доводи відповідача про те, що спірний кредитний договір не є договором про надання споживчого кредиту, мотивуючи тим, що згідно п. 1.1. кредитного договору кредит надавався на будь-які законні цілі, суд не приймає до уваги, оскільки законні цілі не виключають використання кредитних кошів на споживчі цілі для задоволення власних побутових потреб.

Крім того, згідно кредитного договору (після Розділу 12. Реквізити та підписи сторін) вбачається, що кредитодавець (відповідач) надав під розпис для ознайомлення позичальнику (позивачу) інформацію, визначену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто, відповідач укладаючи спірний кредитний договір керувався нормами, що регулюють відносини у сфері укладення договору про надання споживчого кредиту. Отже, заперечення відповідача суперечать умовам, викладеним у спірному кредитному договорі.

Відповідно до визначеної Національним банком України середньозваженої за 23 лютого 2016 року (день укладення кредитного договору) вартості кредитів у процентах річних за даними форми № 310Д «Звіт про суми і вартість кредитів (у процентах річних)», становить 30,4 % для короткострокових кредитів у національній валюті фізичних осіб. Звітність надається Національному банку України та опубліковується ним відповідно до вимог статей 67, 68 Закону України «Про Національний банк України».

Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно вимог діючого законодавства та даних НБУ: сума кредиту - 4000,00 грн.; плата за користування кредитом у розмірі, визначеному згідно даних НБУ на 23 лютого 2016 року (дата укладення договору) - 30,4% річних; за 1 календарний день користування кредитом позивач мала би сплатити - 3,32 грн. = (4000,00 грн. х 30,4%) / 366 (днів у році, оскільки високосний рік); за період користування кредитом з 23.02.2016 року по 15.06.2016 року (112 календарних днів) позивач мала би сплатити - 371,84 грн. = 3,32 грн. х 112 календарних днів.

Розрахунок плати за кредит у гривнях, згідно діючих умов кредитного договору: сума кредиту - 4000,00 грн.; плата за користування кредитом у фіксованому розмірі, визначеному п. 1.1 кредитного договору - 1120,00 грн. за 14 календарних днів; за 1 календарний день користування кредитом позивач має сплатити - 80 грн. = 1120,00 грн. / 14 календарних днів; за період користування кредитом з 23.02.2016 року по 15.06.2016 року (112 календарних днів) позивач має сплатити - 8960,00 грн. = 80,00 грн. х 112 календарних днів.

Суд приходить до переконання, що недодержання відповідачем вимог ст. 1054 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» призвело до дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що викликаний несправедливими умовами кредитного договору, а саме у встановленні жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця що виражено у визначенні плати за користування кредитом в сумі 1120,00 грн. замість передбаченої законодавством процентної ставки (відсотків) у розмірі 30,4% річних, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним абзацу 6 пункту 1.1. кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2 та зобов'язання відповідача перерахувати суму заборгованості позивача зі сплати за користування кредитом за кредитним договором № 23.02.2016-000000976, укладеним 23 лютого 2016 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_2, з розрахунку 30,4 % річних, що визначено відповідно до звітних даних Національного Банку України, як регулятора кредитних правовідносин, з моменту укладення цього кредитного договору підлягають задоволенню.

Приходячи до висновку про те, що спірний кредитний договір по своїй суті є договором про надання споживчого кредиту, відповідно до п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» від 11.05.2004 року № 1701-IV, чинного на момент укладення кредитного договору, суд вважає, що третейським судам заборонено розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), зокрема, даний спір, а тому позовні вимоги щодо визнання недійсним пункту 10 (підпункти 10.1-10.4) кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню, а тому суд вважає, що позивач обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України звернулася за захистом своїх прав до суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 2756 грн. 00 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 6, 11, 15, 16, 202, 203, 215, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. ст. 11, 18, 19, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 6 Закону України «Про третейські суди», ст. ст. 8, 10, 11, 88, 208, 212, 214, 215, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» - задовольнити повністю.

Визнати недійсним абзац 6 пункту 1.1. кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2.

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» перерахувати суму заборгованості ОСОБА_2 зі сплати за користування кредитом за кредитним договором № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2, з розрахунку 30,4 % річних, що визначено відповідно до звітних даних Національного Банку України, як регулятора кредитних правовідносин, з моменту укладення цього кредитного договору.

Визнати недійсним пункт 10 (підпункти 10.1-10.4) кредитного договору № 23.02.2016-000000976, укладеного 23 лютого 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та ОСОБА_2.

Стягнути з ТОВ «Споживчий Центр» на користь держави судовий збір в сумі 2756 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов