Ухвала

іменем україни

28 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

КоротунаВ.М., Демяносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування та державного акту на право приватної власності на землю; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів дарування, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування 1/2 частини житлового будинку, 1/2 частини земельної ділянки та державного акта на право приватної власності на землю.

Свої вимоги обґрунтовувала тим що, 12 квітня 2002 року між її матір'ю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1. 22 квітня 2002 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в рівних частинах земельну ділянку для обслуговування вищевказаного житлового будинку площею 643 кв. м. Згідно з договором дарування від 24 квітня 2002 року ОСОБА_6 подарувала останньому 1/2 частини спірного будинку з господарськими спорудами.

Позивачка зазначала, що вказані договори на користь ОСОБА_5 укладено з використанням стану здоров'я її матері, яка неодноразово проходила лікування у психоневрологічному диспансері, а тому діяла несвідомо. Також вказувала, що на момент посвідчення договору дарування частини житлового будинку вона, як і її сестра, були неповнолітніми, однак згоди на це органу опіки та піклування нотаріусом отримано не було.

Вважала, що оспорювана угода порушує особисті та майнові права її, як неповнолітньої дитини, та укладена особою, яка в силу свого захворювання не могла розуміти значення своїх дій. У зв'язку із цим вважала також недійсними договір дарування земельної ділянки в частині її відчуження ОСОБА_5 та виданий на його підставі державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0321 га, серії ІФ № 13-21-5-2575 від 17 липня 2002 року. З цих підстав просила задовольнити позов.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір дарування Ѕ частини будинку по АДРЕСА_1 від 24 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в частині відчуження ОСОБА_7 Ѕ частини земельної ділянки ОСОБА_5, а також визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_5

У лютому 2014 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_5 про визнання недійсними спірних договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_6 на момент укладення договорів не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи викладене, ОСОБА_7 просила суд визнати недійсним договір дарування земельної ділянки та житлового будинку від 12 квітня 2002 року, визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будинковолодіння по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений 24 квітня 2002 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований за № 937.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований за № 920, в частині відчуження ОСОБА_7 1/2 частини земельної ділянки ОСОБА_5

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0321 га, серії ІФ № 13-21-52-75, виданий ОСОБА_5 17 липня 2002 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 920, в частині відчуження ОСОБА_7 1/2 частини земельної ділянки ОСОБА_5

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/2 частини будинку по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений 24 квітня 2002 року приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований за № 937.

Визнано частково недійсним договір дарування земельної ділянки від 22 квітня 2002 року, укладений між ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований за № 920, в частині відчуження ОСОБА_7 1/2 частини земельної ділянки, яка знаходиться по АДРЕСА_1 ОСОБА_5

Визнано недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0321 га, яка знаходиться по АДРЕСА_1 серії ІФ № 13-21-5-2575, виданий ОСОБА_5 17 липня 2002 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 березня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_8 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України установлено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтями 60, 78, 128, 145 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей. Якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування. Завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей. Опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

Стаття 17 Закону України «Про охорону дитинства» регулює право дитини на майно. Згідно із ч. 3 цієї статті батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Тобто вимоги вказаної статті регулюють правовідносини щодо майна дитини й не можуть бути застосовані до правовідносин з відчуження житлового приміщення, відносно якого в дитини є право на користування житлом.

01 січня 2006 року набрав чинності Закон України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», відповідно до ст. 12 якого для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

До набрання чинності цим Законом законодавство України не передбачало обов'язкової згоди органу опіки та піклування на відчуження нерухомого майна батьків, відносно якого їхні діти мали лише право на користування.

Таким чином, до 01 січня 2006 року згода органів опіки та піклування необхідна була лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) майна, що відчужується.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, встановивши, що станом на квітень 2002 року ОСОБА_4 проживала разом з матір'ю в спірному будинку та не мала у власності іншого житла, спірний договір дарування будинку було укладено до 01 січня 2006 року, дійшов правильного висновку, що позов є необґрунтованим, оскільки виходячи з предмета позову, для вирішення справи мають значення лише майнові права дитини щодо об'єктів права власності.

Правильними є і висновки щодо необґрунтованості позову ОСОБА_7 про визнання недійсними договорів дарування земельних ділянок та будинку, оскільки в силу ст. 3 ЦПК України право особи на звернення до суду виникає у разі порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів, проте як встановлено судом, у зв'язку з укладанням договорів дарування права та інтереси ОСОБА_7 порушені не були.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог чинного ЦПК України на стадії касаційного розгляду справи неприпустимо.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому в силу вимог ч. 3 ст. 332 ЦПК України це рішення підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

І.К.Парінова