У Х В А Л А

судового засідання

01.11.2016 р. Франківський районний суд міста Львова в складі :

головуючої судді Мартинишин М.О.

при секретарі Потюк В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові справу за скаргою ОСОБА_1, з участю: Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Франківського відділу Державної виконавчої служби міста Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області на постанову державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження,-

в с т а н о в и в :

Стягувач ОСОБА_1 звернувся до суду з скаргою, в якій просить визнати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 20.12.2012 року незаконною, визнати бездіяльність посадових осіб відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області неправомірно, зобовязати посадових осіб управління ДВС ГУЮ у Львівській області виконати рішення суду у відповідності з вимогами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Відповідно до змісту скарги, скаржник посилаючись на те, що 23.11.2012 року ним в четверте було подано до відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області для виконання для прийняття та виконання виконавчого листа №2-244/08 виданого Франківським районним судом м.Львова 19.08.2009 року про стягнення на його користь з Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції моральну шкоду в сумі 2000 грн. Однак постановою державного виконавця від 20.12.2012 року стягувачеві відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого листа. Вважає вказану постанову незаконною, винесену з порушенням вимог Закону України Про виконавче провадження, Тому такий висновок державного виконавця вважає незаконним, а бездіяльність посадових осіб є неправомірною, рішення суду невиконане, а тому просить скаргу задовольнити у повному обсязі.

ОСОБА_1 в судовому засіданні скаргу підтримав у повному обсязі, пояснення дав аналогічні викладеним у справі, просить скаргу задоволити.

Боржник та представник Головного управління юстиції у Львівській області в судове засідання не зявились, хоча були належно та вчасно повідомлені про день, час та місце розгляду скарги, а тому суд вважає за можливим розглянути скаргу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, суд перевіривши матеріали справи, доводи скарги, вважаю, що скарга на рішення державного виконавця підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судами встановлено, що постановою державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 від 20.12.2012 року відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-244/08 виданого 19.08.2009 року Франківським районним судом м. Львова про стягнення з Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського управління юстиції на користь ОСОБА_1 2000 гривень компенсації моральної шкоди, з тих підстав, що стягувачем пропущено строк предявлення вищевказаного виконавчого документа до виконання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

З огляду на те, що статтею 129 Конституції України встановлено, що рішення суду, яке вступило в законну силу є обовязковим для виконання по всій території України.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Водночас основи організації та діяльності державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів державної виконавчої служби та умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законами України «Про державну виконавчу службу» та «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених цим Законом, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом.

ОСОБА_3 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно змісту ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобовязаний вживати заходи примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

У відповідності з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про виконавче провадження» строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються: пред'явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Згідно ч.1 ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред'явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову.

Норма статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» закріпляє, що державний виконавець зобовязаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк предявлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і предявлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Як вбачається із постанови головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 від 20.12.2012 року про відмову у відкритті виконавчого провадження, що держаний виконавець послався на те, що згідно відмітки на виконавчому документі виконавчий лист №2-244/08 виданий 19.08.2009 року Франківським районним судом м. Львова повертався стягувачу 11.10.2011 року на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» відділом примусового виконання, однак держаний виконавець не звернув уваги, що у даному виконавчому листі строк предявлення виконавчого листа до виконання станом на його видачу міститься три роки, що відповідало нормі ст.21 Закону України «Про виконавче провадження»(станом на день видачі виконавчого документа), а тому після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється.

При цьому, ухвалою Франківського районного суду Львова від 27.11.2014 року скаргу ОСОБА_1 з участю відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області та державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГУЮ у Львівській області про визнання незаконною та скасування постанови про повернення виконавчого документа від 11.10.2011 року, визнання бездіяльності посадових осіб неправомірною, зобовязання виконати рішення суду та стягнення моральної шкоди задоволено частково. Постанову державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 від 11.10.2011 року ВП№25000968 скасувано. Визнати бездіяльність державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 неправомірною та стягнуто з Головного управління юстиції у Львівській області на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) судові витрати в сумі 36 гривень. В решті вимог відмовлено.

Згідно п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Як зазначив Пленум Вищого адміністративного суду України в абзаці першому пункту 20 своєї постанови від 13 грудня 2010 року № 3 Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом.

Отже, судом встановлено, що державний виконавець всупереч Закону України "Про виконавче провадження" діяв неправомірно, оскільки неправомірно виніс постанову про відмову у відкриття виконавчого провадження,не взяв до увагу вищенаведеного, а тому не здійснив необхідні заходи щодо своєчасного, повного і неупередженого виконання виконавчого документа.

Як передбачає ч.2 ст. 387 ЦПК України, у розі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу особу державної виконавчої служби задовольнити вимоги заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушенні права чи свободи.

Як вбачається зі змісту п. 18 Постанови №6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобовязати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Таким чином, подана скарга ОСОБА_1 в частині визнання постанови незаконною та визнання бездіяльності посадових осіб неправомірною є обґрунтованою та підставною, однак суд вважає, що визнання постанови незаконною така вимога не передбачена 387 ЦПК України, а тому суд вважає, що постанову головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 від 20.12.2012 року ВП№35710457 про відмову у відкритті виконавчого провадження слід скасувати. При цьому, слід визнати бездіяльність неправомірною лише державного виконавця, котрий розпочав виконавче провадження, оскільки в силу вимог ч.2 ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, а не посадові особи відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Львівській області.

Крім того, скаржник ОСОБА_1 просить зобовязати посадові особи Управління ДВС ГУЮ у Львівській області виконати рішення суду у відповідності з вимогами Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», однак така вимога не підлягає до задоволення, оскільки виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі України «Про виконавче провадження», що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, при цьому застосовуючи заходи примусового виконання рішень, передбачені ст. 32 згаданого Закону, натомість ОСОБА_1 не конкретизовані заходи примусового виконання рішення, які необхідно вчинити державному виконавцю для усунення допущених порушень на думку скаржника, а відтак суд позбавлений можливості дати правову оцінку такій вимозі.

На підставі наданих суду доказів, суд прийшов до висновку, що дії державного виконавця не відповідають вимогам Закону України "Про виконавче провадження", вчинені не в повному обсязі, а тому слід часткового задоволити скаргу з наведених міркувань.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 209, 210, 383-389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 від 20.12.2012 року ВП №35710457 про відмову у відкритті виконавчого провадження скасувати.

Визнати бездіяльність державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області ОСОБА_2 неправомірною.

В решті вимог відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: Мартинишин М.О.