АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- СоколовоїВ.В.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 та за апеляційною скаргою Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства « Банк « Таврика» Караченцева Артема Юрійовича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу КучеренкоНаталія Петрівна про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги задоволено.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 10/260215, укладений 26 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», за яким було відступлено право вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01 лютого 2008 року, що був укладений між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс плюс».

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 18 березня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», за яким було відступлено право вимоги за договором іпотеки, укладеним між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та ОСОБА_12, та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01 лютого 2008 року за реєстровим № 313.

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги № 26/02/15, укладений 26 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, за яким було відступлено право вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01 лютого 2008 року, що був укладений між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс плюс».

Визнано недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 18 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, за яким було відступлено право вимоги за договором іпотеки, укладеним між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та ОСОБА_12, та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01 лютого 2008 року за реєстровим № 313.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_8 судовий збір в розмірі 81,20 грн..

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» на користь ОСОБА_8 судовий збір в розмірі 81,20 грн..

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на користь ОСОБА_8 судовий збір в розмірі 81,20 грн..

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а обставини, які суд вважав встановленими, є недоведеними. Зазначав, що суд не надав оцінки та не розглянув позов з тих підстав, про які заявляли позивачі, натомість, в рішенні викладено інші обставини, про які сторони не зазначали, тобто, суд вийшов за межі позовних вимог та самостійно визначив підстави позову. Помилковим є застосування до існуючих правовідносин правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-56гс14, так як обставини даних справ не є тотожними. Цитування цієї постанови в судовому рішенні відбулося із суттєвим викривленням її змісту, що призвело до неправильної оцінки обставин справи. Вважає, що позивачами не було наведено жодних передбачених законодавством підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки вони укладені у передбаченій законом формі, при необхідному обсязі повноважень у сторін для вчинення таких правочинів.

Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» Караченцев Артем Юрійович, також не погоджуючись з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду ухвалено при неповному з»ясуванні обставин, що мають значення для справи, обставини, які суд першої інстанції вважав встановленими, є недоведеними. Висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє зобов»язальних правовідносин сторін договору, а тому заміна кредитора у зобов»язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов»язання яке передається на стадіє виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. Саме такої правової позиції і дотримувались учасники оспорюваних договорів про відступлення права вимоги. Оспорювані договори не суперечать вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а тому відсутні, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, підстави для визнання їх недійсними. Відсутнє в рішенні суду і обґрунтування того, які законні права та інтереси позивачів порушенні внаслідок укладення оспорюваних правочинів про відступлення права вимоги за договором кредиту та договором іпотеки, оскільки вони не є стороною вказаних договорів та несуть відповідальність по зобов»язаннях боржника лише в межах вартості спадкового майна.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 представник Публічного акціонерного товариства « Банк « Таврика», представник Товариства з обмеженою відповідальністю « Кредекс Фінанс» Єгоров Олександр Федорович повністю підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити.

Представник ОСОБА_17 ОСОБА_18 проти доводів апеляційних скарг заперечував, вважав їх безпідставними та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в судове засідання не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, а тому, колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду м. Києва Ратнікової В.М., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обгрунтованість постановленого по справі рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 та апеляційна скарга Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства « Банк « Таврика» Караченцева Артема Юрійовича підлягають задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги № 10/260215, укладений 26 лютого 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», за яким було відступлено право вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01 лютого 2008 року, що був укладений між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс плюс», визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 18 березня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», за яким було відступлено право вимоги за договором іпотеки, укладеним між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та ОСОБА_12, та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01 лютого 2008 року за реєстровим № 313, визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги № 26/02/15, укладений 26 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, за яким було відступлено право вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01 лютого 2008 року, що був укладений між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс плюс» та визнаючи недійсним договір про відступлення права вимоги, укладений 18 березня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, за яким було відступлено право вимоги за договором іпотеки, укладеним між Акціонерним банком «Банк «Таврика» та ОСОБА_12, та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01 лютого 2008 року за реєстровим № 313, суд першої інстанції посилався на те, що договори про відступлення права вимоги ( цесії), були укладені з порушення вимог ст. 512 ЦК України, так як рішенням господарського суду м. Києва від 05.02.2014 року, яке набрало законної сили, з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» на користь ПАТ «Банк» «Таврика», стягнуто заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01.02.2008 року в загальному розмірі: 14594795 грн. 23 коп. та видано наказ про стягнення з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» у дохід Державного бюджету України: 68820 грн. - судового збору. Оспорювані договори про відступлення права вимоги були укладеніпісля постановления рішення господарського суду м. Києва від 05.02.2014 року і набрання ним законної сили. За умовами зазначених договорів до нового кредитора перейшло право вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01.02.2008 року та договором іпотеки. Відповідно до п. 1 ч. 1 і ч. З ст. 512 ЦК України, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений,якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. Проте, виходячи зі змісту оспорюваних договорів, його предметами є уступка права вимоги лише за кредитним договором, а не за рішенням господарського суду, за яким з боржника стягнуто не лише сума заборгованості за кредитним договором, а й судові витрати. При цьому умовами договору цесіонарію надано право вимагати від боржника належного виконання лише кредитного договору, без урахування рішення господарського суду. Зміст вказаних правочинів суперечить вимогам ст. 512 ЦК України, що, відповідно до вимог ст..ст. 203, 215 ЦК України, є підставою для визнання їх недійсними.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають встановленим обставинам справи, дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам матеріального права з огляду на наступне.

Так, згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобовязаннях, нерозривно пов»язаних з особою кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитодавця у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

У відповідності до вимог ч.І ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З досліджених в судовому засіданні доказів достовірно встановлено, що 01.02.2008 року між Акціонерним банком «Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс» було укладено договір, за умовами якого ТОВ «Полібудсервіс Плюс» було надано кредит в сумі 1 300 000, 00 гривень зі сплатою 19 % річних за користування кредитом на строк з 01 лютого 2008 року по 20 січня 2010 року.

11 березня 2008 року, 14 травня 2008 року, 04 липня 2008 року, 30 вересня 2008 року. 09 жовтня 2008 року, 24 жовтня 2008 року 07 листопада 2008 року, 28 листопада 2008 року 06 березня 2009 року 26 червня 2009 року, 31 липня 2009 року, 31 серпня 2009 року, 23 жовтня 2009 року, 20 листопада 2009 року, 25 грудня 2009 року між Акціонерним банком « Таврика» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс» були укладені додаткові угоди до договору про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJI від 01 лютого 2008 року, відповідно до яких вносились зміни до кредитного договору щодо визначення валюти кредиту, зміни відсоткової ставки, строку дії договору.

З метою забезпечення виконання зобов»язань ТОВ «Полібудсервіс Плюс» за кредитним договором, 01 лютого 2008 року між Акціонерним банком « Таврика» та ОСОБА_12 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., реєстровий № 313, за умовами якого ОСОБА_12 передав у іпотеку, належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року іпотекодавець ОСОБА_12 помер.

Після його смерті відкрилась спадщина. Спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину є дружина померлого ОСОБА_8, його син ОСОБА_9 та дочка ОСОБА_10, які в установленому законом порядку прийняли спадщину та отримали свідоцтва про право власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_2 та на частку в статутному фонді ТОВ «Полібудсервіс Плюс» в рівних частках.

26.02.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги № 10/260215 за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJ1 від 01.02.2008 року.

18.03.2015 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01.02.2008 року за реєстровим № 313.

26.02.2015 року між ОСОБА_3 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» був укладений договір про відступлення права вимоги № 26/02/15 за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJ1 від 01.02.2008 року.

18.03.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, укладений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 01.02.2008 року за реєстровим № 313.

Рішенням господарського суду м. Києва від 05.02.2014 року, яке набрало законної сили, з Товариства з обмеженою відповідальністю «Полібудсервіс Плюс» на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» стягнуто заборгованість за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-КЛ від 01.02.2008 року в загальному розмірі: 14594795 грн. 23 коп. та видано наказ про стягнення з ТОВ «Полібудсервіс Плюс» у дохід Державного бюджету України: 68820 грн. - судового збору.

Звертаючись до суду в серпні 2015 року з позовом про визнання вказаних договорів про відступлення права вимоги недійсними, позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обґрунтовували свої вимоги тим, що оспорювані договори про відступлення права вимоги від 18.03.2015 року за своїм змістом є договорами факторингу, а тому наступне відступлення права вимоги не допускається відповідно до вимог ст. 1083 ЦК України. Переуступлена за договорами сума заборгованості є непідтвердженою, була двічі переуступлена юридичній та фізичній особі, що призвело до неправомірного звернення заборгованості на предмет іпотеки- квартиру № 7 по вул.. Бальзака, 55-Г в м.Києві та порушення їх прав власності. При визначенні розміру заборгованості, яка була переуступлена за спірними договорами не було враховано стягнення заборгованості з боржника на користь ПАТ « Банк « Таврика» за рішення господарського суду м.Києва від 05.02.2014 року.

Згідно вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах зазначених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В порушенні вимог ст. 11 ЦПК України, суд першої інстанції заявлені позивачами позовні вимоги, відповідно до вказаних ними підстав, не розглянув та не обґрунтував.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення Деснянського районного суду м.Києва від 25 травня 2016 року не відповідає.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі,відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема,положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У ч. 1 ст. 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу.

Відповідно до умов розділу 9 договору про відступлення права вимоги від 26.02.2015 року за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJ1 від 01.02.2008 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», та договору від 18.03.2015 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Банк «Таврика» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», новий кредитор після переходу до нього прав вимоги , які є предметом даного договору , користується цими правами на власний розсуд, в тому числі, має право відступити права вимоги будь-якій третій особі, розірвати основний договір та договори забезпечення, тощо.

Згідно п. 9.5 договору від 26.02.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 і Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про відступлення права вимоги за договором про надання відновлювальної відкличної кредитної лінії № 11-08-KJ1 від 01.02.2008 року, новий кредитор після переходу до нього прав вимоги , які є предметом даного договору , користується цими правами на власний розсуд, в тому числі, має право відступити права вимоги будь-якій третій особі, розірвати основний договір та договори забезпечення, тощо.

Пункт 3.6 договору від 18.03.2015 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» і ОСОБА_3, передбачає, що новий іпотекодержатель має право здійснювати наступне відступлення права вимоги за договором іпотеки, відступлене первісним іпотекодержателем новому іпотекодержателю відповідно до цього договору.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційних скарг щодо безпідставності позовних вимог позивачів про невідповідність оспорюваних договорів відступлення права вимоги положенням ст. 512, 516, 1083 ЦК України та про визнання їх недійсними через невідповідність їх вимогам закону .

Суд першої інстанції вказаних обставин справи, умов договорів не врахував, не звернув увагу на те, що при укладенні оспорюваних договорів про відступлення права вимоги сторони керувалися положеннями статей 512-519 ЦК України.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Не ґрунтується на нормах матеріального права і висновок суду першої інстанції про те, що уступка права вимоги мала бути не лише за кредитним договором та договорами іпотеки, а й за рішенням господарського суду, оскільки уступка права вимоги сторони у зобов'язанні, без заміни стягувача на стадії виконання судового рішення, може призвести до подвійного стягнення за одним і тим же зобов'язанням., з огляду на наступне.

Частинами першою, третьою статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредитору та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору. А тому заміна кредитора у зобов'язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі_обсягу зобов'язання, яке передається, на стадії виконання судового рішення не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин і не впливає на правомірність цесії. А тому доводи апеляційних скарг про помилковість вказаного висновку суду є вірними.

Обгрунтованими є також доводи апеляційних скарг про те, що, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, суд першої інстанції не перевірив доводи позивачів щодо порушення їх прав внаслідок укладення відповідачами оспорюваних правочинів та не обгунтував свої висновки в цій частині.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оспорюванням є стан цивільного правовідношення, при якому між учасниками існує спір з приводу наявності чи відсутності суб'єктивного права у сторін, а також приналежності такого права певній особі. Оспорюване право ще не порушене, але виникає невизначеність у праві, зумовлена поведінкою другої сторони стосовно уповноваженого.

Зогляду на викладене, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачі у справі не є стороною оспорюваних правочинів, є спадкоємцями майнового поручителя за договором іпотеки і, відповідно до вимог ст. 1282 ЦК України, зобов»язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов»язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі , який відповідає його частці у спадщині. А тому укладення в установленому законом порядку кредитором договору про відступлення права вимоги за договором кредиту та договором іпотеки з третіми особами ніяким чином не змінює, не порушує права та обов»язки позивачів, визначені ст. 1282 ЦК України.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 та апеляційної скарги Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства « Банк « Таврика» Караченцева Артема Юрійовича є обґрунтованими, рішення Деснянського районного суду м.Києва від 25 травня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь відповідача ОСОБА_3 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по 89, 32 грн. з кожного. Також з позивачів ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по 89, 32 грн. з кожного.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3, 6, 15, 203, 215, 512, 516, 627, 628 ЦК України, ст.ст. 11, 213, 214, 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_16 та апеляційну скаргу Уповноваженою особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства « Банк « Таврика» Караченцева Артема Юрійовича задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 25 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кучеренко Наталія Петрівна про визнання недійсним договорів про відступлення права вимоги, відмовити

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по 89, 32 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на користь відповідача Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду по 89, 32 грн. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нию законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: