Категорія 44Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Рибчинського В.П., Панасюка О.С.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

представника заявника ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» в особі Вінницької філії до ОСОБА_4 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року ,

встановила:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_4 про виселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що 20.08.2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № VIW3GK05931575.

Відповідно до договору Банк зобов'язався надати кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 44200.00 доларів США строком до 18.08.2037 року а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки № VIW3GK05931575, згідно якого ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, квартиру, розташовану за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, буд. 160 а, кв. 34.

В звязку з неналежним виконанням ОСОБА_4 своїх зобовязань за кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Замостянського районного суду м. Вінниці з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 06.06.2012 року позов було задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки позивачем. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Так як після набрання зазначеним рішенням суду законної сили, на письмову вимогу позивача ОСОБА_4 добровільно не виселився з квартири №34, розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, буд. 160 а, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з даним позовом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_4, який проживає у квартирі, розташованій за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, буд. 160 а, кв. 34. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.08.2007 року ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № VIW3GK05931575. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору Банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 44200.00 доларів США строком до 18.08.2037 pоку, а він зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № VIW3GK05931575. Згідно з п. 7 зазначеного договору іпотеки ОСОБА_4 надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 34.40, житловою площею 17.00 кв.м, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, буд. 160 а, кв. 34.

Заочним рішенням Замостянського районного суду м.Вінниці від 06 липня 2012 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення частково задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3GK05931575 від 20 серпня 2007 року в розмірі 63594,08 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 507798,71 грн., яка складається з наступного заборгованість по кредиту 34149,58 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитом 13221,31 дол. США; заборгованість по комісії за користування кредитом 2045.10 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 11119,98 дол. CШA, штраф (фіксована складова) 3026,80 дол. США, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з наданням ПАТ КБ ПРИВАТБАНК повноваження на проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно, належне на праві приватної власності, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості її перепланування та перебудови, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В подальшому, на виконання зазначеного рішення суду ПАТ КБ «Приватбанк» зверталось до ОСОБА_4 з вимогою про добровільне виселення з зазначеної квартири, однак вона виконана не була.

Суд першої інстанції, задовольняючи даний позов, виходив з того, що відповідач добровільно не погоджується виселитись з квартири АДРЕСА_1, та застосував до спірних правовідносин положення ст.39 ЗУ «Про іпотеку».

Натомість, заявник з такою позицією суду не погодився та зазначив, що суд не вправі його виселяти, оскільки ним не було вирішено питання про надання йому жилого приміщення з фондів житла для тимчасового проживання.

Однак, такі посилання ОСОБА_4 не можуть бути прийняті до уваги з наступних підстав:

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону № 898-IV іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-IV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-IV.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-IV звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-IV.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-IV передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 придбана за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Таким чином, положення щодо одночасного надання іншого постійного житла відповідачу при виселенні до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15.

Разом з тим, в поданій апеляційній скарзі, як підставу для відмови в задоволенні позову, заявник зазначає, що судом першої інстанції не було застосовано до спірних правовідносин положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Однак, такі посилання не заслуговують на увагу, так як положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». не є підставою для відмови в позові зважаючи на наступне:

Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті (далі Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України Про заставу та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України Про іпотеку, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справі №6-57цс15.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: