АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 759/12243/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3171/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Уляновська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції:Семенюк Т.А.

10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А.

Суддів -Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Крічфалуши С.С.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у справі за скаргою ОСОБА_4, зацікавлені особи: Державна іпотечна установа, Святошинське районне управління юстиції у м. Києві в особі Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шемберка О.П., Головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби ЧернецькогоС.С. на дії державного виконавця,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року у задоволенні скарги на дії державного виконавця відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою скаргу на дії державного виконавця задовольнити, зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/4432/13, вважаючи що судом порушено норми процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року скаржник звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що на підставі виконавчого листа № 2/759/4432/13 від 10 лютого 2014 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи 633410 грн. 55 коп., 19 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 42107633 по виконанню зазначеного виконавчого листа.

19 лютого 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Зазначив, що державним виконавцем проводилися дії поза межами шестимісячного строку, встановленого ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», а тому просив суд зупинити стягнення на підставі виконавчого листа № 2/759/4432/13 від 10 лютого 2014 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2014 року на підставі виконавчого листа № 2/759/4432/13 від 10 лютого 2014 року, виданого Святошинським районним судом м. Києва про солідарне стягнення з ОСОБА_4 на користь Державної іпотечної установи 633410 грн. 55 коп. державним виконавець Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, 19 лютого 2014 року відкрито виконавче провадження № 42107633.

19 лютого 2014 року головним державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

За положенням п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Відповідно до ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Згідно з вимогами частини 1 та 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що пропуск строку здійснення виконавчого провадження не є підставою для зупинення стягнення за виконавчим листом та виконання судового рішення.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду про відсутність підстав для задоволення скарги так як скаржник ототожнює поняття строк здійснення виконавчого провадження та строк, передбачений законом для відповідного виду стягнення, а тому вважає, що, якщо протягом шести місяців не було виконано виконавчий документ, то в такому разі таке виконавче провадження підлягає зупиненню.

При закінченні виконавчого провадження на підставі п. 6 ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у зв'язку із закінченням строку здійснення виконавчого провадження, визначеного ст. 30 наведеного Закону, слід відрізняти поняття «строк здійснення виконавчого провадження» та «передбачений законом строк для даного виду стягнення». Так, строк здійснення виконавчого провадження це період часу, визначений законом, на протязі якого державний виконавець зобов'язаний здійснити виконавчі дії по виконанню рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку. В то же час, передбачений законом строк для певного виду стягнення це термін, на протязі якого боржник зобов'язаний здійснювати відповідні дій (наприклад, щомісяця виплачувати певну суму коштів, аліментів тощо).

Водночас, строк здійснення виконавчого провадження - це строк протягом якого державний виконавець зобов'язаний вчиняти дії щодо стягнення коштів (у разі виконання виконавчих документів майнового характеру). Тобто, необхідно розмежовувати строки перебування виконавчого документа в органах державної виконавчої служби та строки проведення виконавчих дій.

Стаття 30 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює строки для вчинення виконавчих дій державним виконавцем, проте в даному законі відсутня норма, яка б передбачала обов'язок державного виконавця, після спливу такого строку, виносити постанову про зупинення виконавчого провадження.

Враховуючи, що серед підстав для зупинення виконавчого провадження, наведених у статтях 37, 38 Закону України «Про виконавче провадження» відсутня така підстава, як закінчення шестимісячного строку перебування виконавчого документа у виконавчому провадженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для зупинення виконавчого провадження.

Державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Обов'язковість виконання судових рішень закріплена також у конвенцією „Про захист прав та свобод людини", яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 року. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною.

Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України.

Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконано, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не приймаються. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини. Судове рішення, яке підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, висновки суду обґрунтовані, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303,307, 312, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді