АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Пікуль А.А., Борисової О.В.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28.05.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю, -

Справа 760/21210/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/1202/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Букіна О.М
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив поновити строк для звернення до суду з позовом та ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 25.03.1999, виданий ОСОБА_13 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, державний акт про право приватної власності на землю серія НОМЕР_2 від 25.03.1999, виданий ОСОБА_3 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.

З такими вимогами звернулась до суду і ОСОБА_2, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, як спадкоємець попереднього користувача земельної ділянки ОСОБА_14.

Позовні вимоги мотивовані тим, що держані акти видані відповідачам на площу, що перевищує площу визначену рішенням Київської міської ради, і дане перевищення відбулось за рахунок зменшення площі земельної ділянки переданої позивачу та ОСОБА_14 рішенням Київської міської ради № 116-1/217 від 28.01.1999.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28.08. 2015 у задоволенні позовів ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подані апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення ухвалене без встановлення обставин, які мають значення для справи, судом не враховано те, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 була приватизована із значно більшою площею, ніж виділялась розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 215 від 05.02.1999. Державний акт про право приватної власності на землю серія НОМЕР_1 від 25.03.1999 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га, державний акт про право приватної власності на землю серія НОМЕР_2 від 25.03.1999 щодо земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га видані з порушенням норм земельного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2015 рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.05.2015 залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15.07.2015 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставами скасування стало не врахування судом апеляційної інстанції того, що уточнення межі спірної земельної ділянки, згідно розпорядження КМДА, можливе лише в межахвизначеної площі, зокрема 0,0412 га, тобто земельна ділянка може бути зменшена, проте не збільшена за рахунок сусідніх земельних ділянок. Вказано на те, що апеляційний суд також дійшов передчасного висновку про відсутність порушення прав ОСОБА_2, яка є новим власником 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2, а, відтак, і користувачем земельної ділянки, на якій він розташований. Крім того, суд не дав оцінки посиланням ОСОБА_1 до ОСОБА_2 на те, що про порушення своїх прав вони дізналися при розгляді іншої справи, а також не перевірив наявності письмових доказів погодження останніми нових, збільшених, розмірів земельної ділянки ОСОБА_13 та ОСОБА_3 Також судом касаційної інстанції вказано на помилкове застосування до спірних правовідносин положень ЗК України 2001 року, оскільки спірні правовідносини виникли у 1998-1999 роках, відтак, підлягає застосуванню ЗК України 1990 року.

В судовому засіданні апеляційного суду при новому розгляді позивач та його представник підтримали подану ними апеляційну скаргу та апеляційну скаргу подану третьою особою, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Третя особа, яка заявила самостійні вимоги - ОСОБА_2 та її представник підтримали подану ними апеляційну скаргу та апеляційну скаргу подану позивачем, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Підтримали апеляційні скарги і відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_10 заперечував проти доводів обох апеляційних скарг, просив про відхилення заявлених ними вимог.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги обох апеляційних скарг підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовів суд першої інстанції виходив із їх недоведеності, а саме, що при видачі оспорюваних актів на землю були порушені права ОСОБА_1 та ОСОБА_14, так з ними як були погоджені межі земельної ділянки. Права ОСОБА_2 суд не вважав порушеними з огляду на те, що вона не була власником на час видачі оспорюваних актів.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.04.1974, належить на праві власності Ѕ частина житлового будинку АДРЕСА_2. Співвласником вищезазначеного будинку, а саме Ѕ частини є ОСОБА_2, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.04.2013, після смерті ОСОБА_14

Рішенням Київської міської ради №116-1/217 від 28.01.1999 ОСОБА_16 та ОСОБА_14 передано у спільну приватну власність земельну ділянку площею 0,0545 га розташовану по АДРЕСА_2. На час розгляду справи, державний акт на дану земельну ділянку не видано.

Розпорядженням Київської міської державної адміністрації № 215 від 05.02.1998 у приватну власність була передана сусідня земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,0412 га, громадянам ОСОБА_13 та ОСОБА_3

25.03.1999 на підставі цього розпорядження ОСОБА_13 та ОСОБА_3 видані державні акти на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0455 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЗК України (1991 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ст. 23 цього Кодексу).

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод.

В порядку ст. 6 ЦК України (1963 року, чинним на момент виникнення спірних правовідносин) захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Недійсною, в силу ст. 48 цього Кодексу, є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі обмежує особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 ГПК України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 04.06.2014 (справа № 6 - 46цс14) у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Отже з даної правової позиції слідує, що, по-перше, визнання державного акту на землю недійсним є належним та самостійним способом поновлення порушених прав, а по-друге, визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.

В даному випадку позивач та третя особа посилалися на те, що при передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_13 та ОСОБА_3 площа ділянки збільшилась на 43 кв. м., за рахунок зменшення площі земельної ділянки, виділеної у користування ОСОБА_14 та ОСОБА_1, що суперечить розпорядженню Київської міської державної адміністрації № 215 від 05.02.1998 та рішенню Київської міської ради №116-1/217 від 28.01.1999, відповідно, є порушенням вимог чинного законодавства та їх прав як користувачів.

До участі у справі в якості співвідповідача у справі залучено Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). Згідно з Положенням про Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) затвердженого рішенням Київської міської ради від 19.12.2002 № 182/342 даний Департамент є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та згідно з законодавством забезпечує виконання повноважень Київської міської ради та виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у сфері земельних відносин… Департамент у межах своєї компетенції здійснює управління землями комунальної власності територіальної громади міста Києва, землями державної власності в межах міста Києва, розпорядником яких є виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) забезпечує проведення в місті земельної реформи, раціональне використання та охорону цих земель на території міста. А відповідно до п 3.13. здійснює контроль за встановленням на місцевості меж земельних ділянок, переданих у власність або наданих у користування.

А отже склад учасників відповідає обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

Так, дійсно Розпорядженням КМДА № 215 від 05.02.1998 ОСОБА_13 та ОСОБА_3 було визначено передати у власність в порядку приватизації земельну ділянку площею 0,0412 га, що розташована по АДРЕСА_1 /т.3 а.с.76/

Згідно державних актів від 25.03.1999 виданих КМДА ОСОБА_13, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0455 га, що розташована по АДРЕСА_1 /т.3 а.с.79,80/.

Таким чином різниця у площі є 0,0043 га.

У п.3.2 Розпорядження КМДА міститься попередження власників землі про те, що площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим рішенням, після перенесення їх меж в натуру (на місцевість) та площі земельних ділянок будуть уточнені в межах, визначених цим розпорядженням, при виготовленні технічної документації для складання державних актів.

Як вказано судом касаційної інстанції уточнення межі спірної земельної ділянки, згідно розпорядження КМДА, можливе лише в межах визначеної площі, зокрема 0,0412 га, тобто земельна ділянка може бути зменшена, проте не збільшена за рахунок сусідніх земельних ділянок.

Перевіряючи вказані обставини при новому розгляді колегією суддів встановлено, що належних доказів про те, що дане збільшення земельної ділянки по АДРЕСА_1, належної ОСОБА_13 та ОСОБА_3, відбулось виключно за рахунок земельної ділянки виділеної позивачу та ОСОБА_14, а не за рахунок інших сусідніх ділянок, суду надано не було.

З наявних в матеріалах справи планів розташування земельної ділянки вбачається, що станом на час його складання, фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_2, що знаходиться у користуванні позивача та третьої особи, становить 504,06 кв.м., тобто 0,0504 га /т.1 а.с.13,81,83/. Рішенням Київської міської ради №116-1/217 від 28.01.1999 позивачу та ОСОБА_14, правонаступником якого є третя особа, було виділено в користування 0,0545 га і ці межі мали місце станом на 1994 рік, що вбачається з технічного звіту від 10.08.1994 /т.3 а.с.119-127/. Тобто має місце різниця у 0,0041 га. Проте, вказані документи не свідчать про те, що зменшення ділянки відбулось внаслідок приватизації сусідньої ділянки по АДРЕСА_1, належної ОСОБА_13 та ОСОБА_3, вказане є лише припущенням.

В ході розгляду справи представник позивача стверджував, що при виготовленні технічної документації для видачі ОСОБА_13 та ОСОБА_3 державних актів на землю, були встановлені нові межі, зокрема, за рахунок видовження межі 13-8 на 3,53 м в сторону користувачів ОСОБА_1, ОСОБА_14(згідно акту, перебільшення зазначено точками 5-9), так як згідно даних за 1984 рік та 1997 рік земельна ділянка по АДРЕСА_1 мала квадратну форму .

Так, з технічних паспортів на житловий будинок по АДРЕСА_1, виготовленого Бюро технічної інвентаризації 23.06.1989 та 10.07.1997 вбачається правильна квадратна форма земельної ділянки /т.3 а.с.93-96,89-92/. Проте, вказана документація є документами на житловий будинок і не свідчить про наявність таких меж земельної ділянки. Крім того, з технічної документації земельних ділянок позивача та ОСОБА_14 за 1994 рік вбачається наявність отступу на 1,4 м на межі з відповідачами /т.3 а.с.124-127/

Згідно з пояснювальної записки до технічного звіту та Абрису земельної ділянки по АДРЕСА_1 виготовленого в порядку процедури приватизації в 1999 році, земельна ділянка має 14 кутів повороту, які співпадають на місцевості з кутами будівлі та огорожі. /т.3 а.с.71-73,82/. При цьому, згідно з пояснювальною записки до технічного звіту межі земельної ділянки проходять: 1-3 по дерев'яній огорожі; 3-4 по бетонній огорожі; 4-6 по стінкам кам'яної будівлі; 6-7 по дерев'яній огорожі, 7-8 по огорожі з металевої сітки; 8-14-1 по дерев'яній огорожі. Тобто межі були визначені по встановленому між землекористувачами порядку користування землею.

Як вбачається з акту встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 22.12.1998, зокрема, ОСОБА_14 та ОСОБА_1 погодили зовнішні межі земельної ділянки, яка була виділена ОСОБА_13 та ОСОБА_3, підписавши даний акт /т.3 а.с.79/. Твердження представників позивача та третьої особи, що вказаний акт не містить визначених меж та площі земельної ділянки не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки у вказаному акті міститься посилання на абрис, як додаток до нього. Тобто поставивши свій підпис під Актом від 22.12.1998 ОСОБА_14 та ОСОБА_1 засвідчили факт ознайомлення з встановленими межами в абрисі і відповідно їх погодили.

Вказані обставини також свідчать про те, що про порушені права ОСОБА_14 та ОСОБА_1 повинні були дізнатися при підписанні Акту від 22.12.1998.

Матеріали справи місять заяву позивача про поновлення пропущеного строку звернення до суду, яка мотивована тим, що він дізнався про встановлені межі при розгляді іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою в 2014 році /т.1 а.с.29/. Проте вказані доводи не є переконливими з огляду на викладене вище.

Також з заявою про поновлення строку звернення до суду з позовом звернулась і третя особа ОСОБА_2, яка викладені у її позовній заяві. Клопотання поновлення строку обґрунтовано тим, що вона отримала свідоцтво про право на спадщину після померлого батька ОСОБА_1411.04.2013. При цьому вказується, що ОСОБА_14 01.08.2001 звертався до суду за захистом своїх прав як землекористувача з позовом до ОСОБА_3, однак в прийнятті позову було відмовлено ухвалою Залізничного районного суду м. Києва від 01.09.2001 /т.1 а.с.65-68,63,64/.

В силу ч. 2,3 ст.264 ЦК України (2003 року) позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

А отже після пред'явлення 01.08.2001 ОСОБА_14 позову до суду строк позовної давності прирвався, проте після цього почався заново і відповідно закінчився 01.09.2004..

ОСОБА_2 є його спадкоємцем, відповідно до неї перейшли всі права, які належали спадкодавцю., в тому числі право на звернення до суду у визначений законом строк.

Як роз'яснив Верховний Суд України у Поставі Пленуму згідно зі ст. 257 ЦК у спорах про захист прав власників земельних ділянок застосовується позовна давність тривалістю у три роки, якщо інше не передбачено законом (п.25)

Представник відповідача ОСОБА_3 24.11.2014 заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, посилаючись на те, що про порушене право позивач був обізнаний з 22.12.1998 /т.1 а.с.58-59/.

В силу ч. 4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом не встановлено поважних причин пропуску позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Проте, як встановлено вище в ході розгляду справи позивачем та третьою особою не доведено порушення їх прав, внаслідок видання державного акту на земельну ділянку по АДРЕСА_1 ОСОБА_13 та ОСОБА_3, а саме, що збільшення земельної ділянки відбулось виключно за рахунок земельної ділянки виділеної позивачу та ОСОБА_14. Крім того, державні акти ОСОБА_13 та ОСОБА_3 були видані після виготовлення технічної документації, за підписом Голови Київської міської державної адміністрації, таким чином межі були уточнені самою Київською міською державною адміністрацією, яка видавала і розпорядження, і державні акти. А тому позовні вимоги як ОСОБА_1, так ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги представника третьої особи щодо участі у справі неналежного представника позивача, в зв'язку з чим суд повинен був залишити первісний позов без розгляду відхиляються колегією суддів з огляду на те, що матеріали справи містять копію договору № 59-14 від 11.09.2014 про надання правової допомоги, укладеного між Адвокатським об'єднанням «Незалежна Київська Адвокатська Група» та ОСОБА_1, згідно якого останній доручив представництво своїх інтересів в суді з наданням права подавати позови, брати участь в судових засіданнях та інше. В порядку виконання цього договору Адвокатським об'єднанням 15.09.2014 видана довіреність ОСОБА_18, що не суперечить вимогам ст.ст.40-42,44 ЦПК України /т.1 а.с.101-102/.

А отже, доводи апеляційної скарги як позивача, так і третьої особи знайшли своє підтвердження лише в частині неправильного застосування норм матеріального права, в іншій частині а саме щодо неправильності висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог їх доводи непідтверджені належними та допустимими доказами у справі, як того вимагають положення ст.10,60 ЦПК України.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Оскільки судом невірно застосовані норми матеріального права, то рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених сторонами вимог, проте з інших підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 28.05.2015 - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю - відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: