АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Мараєвої Н.Є.

при секретарі Ігнатьєву Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

у вересні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом і просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №83023 від 21 серпня 2012 року у сумі 243 098 грн. 05 коп., з яких по тілу кредиту 204 626 грн. 57 коп., відсотки - 38 471 грн. 48 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка має загальну площу 122,30кв.м., житлову площу 72,30кв.м., і складається з трьох кімнат в придатному для житла стані, шляхом визнання за ним права власності на вказану квартиру.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 серпня 2012 року між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір №83023, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 240 000грн. зі сплатою 20,49 % річних за користування кредитом на строк з 21 серпня 2012 року по 21 серпня 2017 року.

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором кредиту між ПАТ «Астра Банк» та відповідачем 21 серпня 2012 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Позивач посилався на те, що 2 грудня 2013р. уклав з ПАТ «Астра Банк» договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі і за договорами, укладеними з відповідачем.

Позивач стверджував, що відповідач належним чином не виконувала умови кредитного договору, у зв'язку із чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 243 098 грн. 05 коп. і право банку звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року в позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/11001/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Каліушко Ф.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, неналежну оцінку наданим суду доказам та не врахування судом тієї обставини, що відповідач не виконує умови кредитного договору.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який

- 2 -

підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та її представника, які просили залишити

рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 21 серпня 2012р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №83023, за умовами якого банк надав позичальнику 240 000грн. строком до 21 серпня 2017р. зі сплатою 20,49% річних за користування кредитом.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 21 серпня 2012р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Власенко І.В., предметом якого є квартира АДРЕСА_2.

2 грудня 2012р. між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги.

Згідно довідки позивача станом на 28 липня 2015р. заборгованість відповідача складає 243 098,05грн., з яких 204 626,57грн. по тілу кредиту та 38 471,48грн. по відсоткам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку".

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові 6-1851цс15 від 30 березня 2016р.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою

підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є

- 3 -

предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Пунктом 5.7. іпотечного договору сторони погодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки в разі набуття іпотекодержателем права звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін договору; за виконавчим написом нотаріуса, який вчинюється за рахунок іпотекодавця; за рішенням суду; за вибором іпотекодержателя може бути здійснено в позасудовому порядку по договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом:1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що письмово повідомляє іпотекодавця, з дотриманням вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на день такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Отже, сторони визначили умовами договору порядок набуття банком права власності на предмет іпотеки, однак, позивачем суду не було надано доказів неможливості виконання умов договору у визначений сторонами спосіб. Також позивачем суду не було надано доказів проведення оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, як визначено пунктом 5.7. іпотечного договору, та не зазначено, за якою вартістю позивач набуває право власності на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги, що вартість предмета іпотеки буде визначена на момент державної реєстрації набуття права, що не співпадає із датою ухвалення рішення судом про визнання права власності на предмет іпотеки, а відтак, суд не мав підстав для відмови у задоволенні позову з підстав відсутності оцінки предмета іпотеки, колегія суддів вважає безпідставними, так як це суперечить ст. 39 Закону України «Про іпотеку», а також позбавляє можливості відповідача захищати власні інтереси.

Крім того, з тексту договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» 2 грудня 2013р., не вбачається набуття позивачем права вимоги за договорами іпотеки або забезпечення, не надано позивачем суду доказів і державної реєстрації набуття статусу іпотекодержателя за іпотечним договором, укладеним з відпвоідачем.

Також необґрунтованими є посилання позивача на невизнання відповідачем права позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з такою вимогою та дотримання позивачем строків, встановлених ст. 37 Закону України «Про іпотеку»

Колегія суддів вважає правомірним твердження суду першої інстанції про ненадання позивачем належних доказів у підтвердження розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, довідка про наявність заборгованості не є розрахунком заборгованості, не містить періоду нарахування заборгованості та складових нарахування, також позивачем суду не надано виписки по особовому рахунку відповідача, що не надає можливості суду перевірити розмір заборгованості.

Доводи апеляційної про те, що відповідач неодноразово повідомлявся про наявність заборгованості, не підтверджені належними доказами, так як суду позивачем наданий тільки

- 4 -

один лист-вимога про сплату простроченої заборгованості, який направлений відповідачу 25 серпня 2015р., а 28 серпня 2015р. позивачем направлена до суду дана позовна заява.

Твердження позивача у апеляційній скарзі про надання суду першої інстанції завіреного розрахунку заборгованості, за яким чітко вбачаються період нарахування та зарахування коштів по кредитному договору, вказаний механізм нарахування боргу, виникнення періоду прострочення виконання зобов'язання, не відповідають матеріалам справи, так як такого розрахунку позивачем надано не було ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, а позивач обмежився довідкою, яка не є розрахунком заборгованості (с.с.30).

Доводи апеляційної скарги про безпідставність посилання суду першої інстанції у рішенні на неспівмірність заборгованості та вартості предмета іпотеки, як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає правомірними, так як законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання. Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків. Разом з тим, вказана обставина не є єдиною та основною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 2 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: