РІШЕННЯ

16 грудня 2016 року м. Мукачево Справа №303/3886/16-ц

2/303/1915/16

Номер рядка с.з. - 46

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в особі: головуючого судді Кость В.В.,

секретар судового засідання Слюсарчук В.В.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача (1) Мукачівської міської ради Закарпатської області

до відповідача (2) приватного акціонерного товариства «Закарпатавтотранс»

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача (2): (1) ОСОБА_2

(2) ОСОБА_3

про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 23.06.2016 року «Про передачу у власність земельної ділянки шляхом викупу, затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що відчужується, затвердження ціни та інших істотних умов договору купівлі-продажу»,

За участю:

позивача ОСОБА_1;

представника позивача ОСОБА_4;

представника відповідача (1) ОСОБА_5;

представника відповідача (2) ОСОБА_6;

представника третьої особи (1) - ОСОБА_7;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання незаконним та скасування рішення 13 сесії 7-го скликання Мукачівської міської ради Закарпатської області від 23.06.2016 року «Про передачу у власність земельної ділянки шляхом викупу, затвердження звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, що відчужується, затвердження ціни та інших істотних умов договору купівлі-продажу» (надалі - Рішення).

Як на підставу для задоволення позову ОСОБА_1 посилається на те, що оспорюване за предметом позову Рішення винесене з порушенням статті 134 Земельного кодексу України, у звязку з тим, що спірна земельна ділянка, яка розташована на вул. А. Павлова, 14-16 в м. Мукачево, кадастровий номер :01:001:1013, загальною площею 16984 м2. (надалі Земельна ділянка), яка належала територіальній громаді м. Мукачева могла бути передана у приватну власність тільки на конкурентних засадах, за результатами проведення земельних торгів. Орган місцевого самоврядування такої процедури не дотримався, оскільки ні позивача, ні інших осіб, які є власниками нерухомого майна, що знаходиться на Земельній ділянці не було поінформовано про можливість прийняти участь у її приватизації.

За доводами позивача, неможливість продажу Земельної ділянки відповідачу (2) повязана також з тим, що на ній розташована дорога загального користування.

Також позивач наголошує на тому, що Земельна ділянка була відчужена на користь ПАТ «Закарпатавтотранс» без погодження її продажу постійною депутатською комісією з питань комунальної власності та земельних відносин Мукачівської міської ради.

У переданому на розгляд суду позові також звертається увага на розбіжності у ціні Земельної ділянки, яка зазначена у Рішенні та додатку до нього. Так, беручи до уваги ціну 1 м2, яка зазначена у додатку, а саме 582,01 грн., то загальна вартість Земельної ділянки повинна була скласти 9884837,88 гривень замість 9884857,84 грн.

Позивач зазначає, що всі вищевказані порушення у своїй сукупності призвели до порушення його прав, а також територіальної громади м. Мукачево, членом якої він є.

Нормативно правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст. ст. 43, 134 Земельного кодексу України.

Прийнявши участь у судовому засіданні 16.12.2016, після початку розгляду справи по суті, позивач також зазначив, що він як власник обєкта нерухомості, який знаходився на Земельній ділянці не давав згоди на погодження меж суміжному землекористувачу, яким наразі є ПАТ «Закарпатавтотранс».

В свою чергу, представник позивача у судовому засіданні 16.12.2016 просила задоволити позов, додатково вказавши на ряд інших підстав, які не були зазначені до початку розгляду справи по суті, а саме відносно того, що за наслідками прийняття органом місцевого самоврядування оспорюваного за предметом позову Рішення була змінена конфігурація земельної ділянки без погодження будь якої технічної документації, тобто позивачу було передано частину земельної ділянки, яка не перебувала у його користуванні перед цим, і міська рада у звязку з цим мала провести земельні торги.

Аналогічні доводи відносно неправомірності зміни конфігурації Земельної ділянки містяться також і в письмових поясненнях на позов від 01.11.2016 (Т. 1, а.с. 173-189).

Також представник позивача зауважила на тому, що відповідач (1) не дав змоги її довірителю прийняти участь у конкурсі з викупу Земельної ділянки.

Представник Мукачівської міської ради Закарпатської області, прийнявши участь у судовому розгляді справи, у задоволенні позову просила відмовити повністю, з посиланням на його необґрунтованість та безпідставність. Доводячи правомірність прийнятого органом місцевого самоврядування рішення, вказала на те, що спірна Земельна ділянка тривалий час перебувала у постійному користуванні відповідача (2), і згадана - відноситься до земель транспорту, тому правомірно була передана у власність ПАТ «Закарпатавтотранс», профільним напрямком діяльності якого є надання послуг у сфері перевезення пасажирів. Представник також зауважила на тому, що внаслідок прийняття Рішення жодним чином не були порушенні права позивача.

Уповноважений представник ПАТ «Закарпатавтотранс» у процесі судового розгляду справи висловив аналогічну з представником міської ради позицію щодо необхідності відмови позивачу у задоволенні поданого ним позову, з огляду на його безпідставність.

Свої аргументи та доводи відносно цього, представник відповідача (2) висловив усно в судових засіданнях по справі, а також у письмовому запереченні на позов від 20.10.2016 (Т. 1, а.с. 103-108).

При цьому, представник ПАТ «Закарпатавтотранс» просив суд надавати правову оцінку виключно тим підставам позову, які були зазначені у позовній заяві, оскільки зміна підстав позову може бути здійснена лише шляхом подання окремої заяви та прийняття її судом до розгляду, а цього до початку розгляду справи по суті зроблено не було. Додатково вказані позивачем та її представником підстави для задоволення позову після 20.10.2016 не можуть входити до предмету судового дослідження по даній цивільній справі.

Залучений до участі у розгляді справи у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача (2) ОСОБА_3 просив розглянути справу без його участі та відмовити позивачу у задоволенні поданого ним позову (Т. 1, а.с. 190).

Уповноважений представник третьої особи ОСОБА_2 також висловив свою незгоду із заявленим позивачем позовом, виклавши свою позицію у письмовому запереченні на позов з додатками від 02.11.2016 (Т. 1, а.с. 194-197), яку просив врахувати при винесенні судового рішення по справі.

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі частини першої ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту субєктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

Зокрема диспозитивний характер мають права сторін, визначені у ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивност, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому позовну вимогу, а саме скасування Рішення відповідача (1) та навів у ньому чотири підстави, якими він обґрунтував вимогу за предметом позову, зокрема:

- що Рішення винесене з порушенням статті 134 Земельного кодексу України, оскільки спірна Земельна ділянка могла бути передана у приватну власність тільки на конкурентних засадах, за результатами проведення земельних торгів;

- неможливість продажу Земельної ділянки відповідачу (2) з огляду на те, що на ній розташована дорога загального користування;

- Земельна ділянка була відчужена на користь ПАТ «Закарпатавтотранс» без погодження її продажу постійною депутатською комісією з питань комунальної власності та земельних відносин Мукачівської міської ради.

- розбіжності у ціні Земельної ділянки, яка зазначена у Рішенні та додатку до нього.

Отже, суд реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Цивільним процесуальним законом також передбачена процесуальна можливість зміни підстав або предмету позову, яка регламентована частиною другою ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України.

Однак, така правомочність може бути фактично реалізована позивачем виключно до початку розгляду справи по суті.

Дані норми носять імперативний характер, тому підлягають обовязковому врахуванню судом та мають бути дотриманні учасниками судового процесу.

У спірній по справі ситуації розгляд справи по суті розпочався 20.10.2016 (журнал судового засідання, Т. 1, а.с. 136-145), проти чого не висловили жодних заперечень учасники судового розгляду справи.

Отже, для можливості скористатися процесуальним правом на уточнення додаткових підстав, якими позивач хотів обґрунтувати позовні вимоги, зокрема, і щодо неправомірної зміни конфігурації земельної ділянки, особа, яка подала позов могла зробити це лише до початку розгляду справи по суті, і таке питання підлягало вирішенню судом, тому у предмет судового дослідження входить лише ті обставини, які були зазначені сторонами до початку розгляду справи по суті.

На підставі оспорюваного за предметом позову Рішення та додатку до нього (а.с. 8-9) Земельна ділянка була надана відповідачу (2), шляхом викупу за договірною ціною, загальний розмір якої склав 9884837,88 грн.

23 червня 2016 року, з метою цивільно-правової реалізації Рішення між відповідачами був укладений договір купівлі продажу Земельної ділянки (а.с. 93-97).

Надаючи оцінку доводам позивача та його представника щодо необхідності скасування вищевказаного Рішення органу місцевого самоврядування з тих підстав, які були зазначені у позовній заяві, суд, у контексті із запереченнями представників відповідачів та третьої особи ОСОБА_2, виходить з наступного.

Частиною другою статті 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з приписами статті 116 Земельного кодексу України (у редакції чинній на час прийняття Рішення) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як свідчать дані Рішення (а.с. 8), спірна Земельна ділянка була надана відповідачу (2) на підставі ст. 128 Земельного кодексу України, якою передбачено порядок продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам.

Вказаною статтею безпосередньо регламентована процедура продажу земельних ділянок, яка повинна бути додержана при відчужені земель державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам, зокрема стосовно надання документальних доказів, які посвідчують право користування земельною ділянкою (за його наявності), копій установчих документів юридичної особи та документів, що посвідчують право власності на нерухоме майно (будівлі та споруди), розташоване на цій земельній ділянці (у разі наявності на земельній ділянці будівель, споруд), проведення експертної грошової оцінки земельної ділянки.

За результатами судового розгляду справи не встановлено жодних порушень відповідачем (1) норм ст. 128 Земельного кодексу, а також інших положень названого Кодексу чи інших актів цивільного законодавства, внаслідок винесення спірного Рішення.

Так, Мукачівська міська рада, у межах своїх дискреційних повноважень, передбачених ст. 12 Земельного кодексу наділена правом на розпорядження землями територіальної громади м. Мукачева, зокрема і щодо передачі земельних ділянок з комунальної власності у власність юридичним особам.

Частина Земельної ділянки в іншій конфігурації перед її продажем відповідачу (2) на підставі Рішення, тривалий період часу перебувала у постійному користуванні відкритого акціонерного товариства «Закарпатавтотранс», правонаступником якого є відповідач (2), що підтверджується даними наявних у матеріалах даної справи доказів (Т. 1, а.с. 251, Т. 2, а.с. 104-107).

На вказаній Земельній ділянці, перед її продажем, у власності у ВАТ «Закарпатавтотранс» перебували окремі обєкти нерухомості (Т. 2, а.с. 113-125), тому з урахуванням законодавчих виключень, передбачених частиною другою ст. 134 Земельного кодексу України така Земельна ділянка не підлягала продажу на конкурентних засадах (земельних торгах).

Також, у відповідності до положень ст. 79, 791 Земельного кодексу України обєктом цивільного права є сформована земельна ділянка з визначеною площею, межами та внесеною інформацією про неї до Державного земельного кадастру.

В свою чергу, формування земельних ділянок відбувається, зокрема, при їх відведені із земель державної та комунальної власності.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частини друга та четверта ст. 79 Земельного кодексу України).

На вказаній сформованій Земельній ділянці (Т. 2, а.с. 61), яка належала відповідачу (1) перед її продажем, з присвоєним їй кадастровим номером :01:001:1013, у власності позивача і перебували у власності окремі обєкти нерухомості, тому вона у повній мірі могла бути обєктом цивільного права та становила окремий індивідуально визначений предмет продажу, що спростовує відповідні посилання позивача та його представника щодо неможливості такого, з огляду на необхідність поділу Земельної ділянки на забудовану та незабудовану частини, оскільки власник майна, яким до продажу Земельної ділянки була територіальна громада м. Мукачево в особі Мукачівської міської ради, користуючись своїми дискреційними повноваженнями на власний розсуд могла вільно розпоряджатися своїм майном на власний розсуд відповідно до закону та незалежно від волі інших осіб (ст. 12 Земельного кодексу України, ст. ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

Також одним із визначальних факторів, які суд приймає до уваги є те, що за результатами судового розгляду справи не встановлено фактичних даних, які б свідчили про порушення прав позивача за наслідком прийняття відповідачем (2) Рішення, щоб давало суду можливість прийти до висновку про необхідність захисту таких прав у контексті з приписами ст. ст. 1, 15 Цивільного процесуального кодексу України.

По відношенню до цього суд вважає за доцільне зазначити, що ні матеріалами справи, ні учасниками судового розгляду справи не заперечується той факт, що у власності позивача перебуває нежитлове приміщення, загальною площею 18,4 м2, яке розташоване за адресою: м. Мукачево, вул. Павлова академіка, 14-16, приміщення №3 (Т. 1, а.с. 10).

Тобто, належні на праві приватної власності позивачу та відповідачу (2) обєкти нерухомості, в тому числі і Земельна ділянка знаходяться за однією і тією ж адресою.

Поряд з цим, як свідчать матеріали справи (Т. 1, а.с. 244, Т. 2, а.с. 61, 111), передана у власність відповідачу (2) Земельна ділянка по відповідним контурам не включає в себе частину земельної ділянки, на якій розташовані обєкти нерухомості, що належать позивачу та іншим особам, що визнано в судовому засіданні також і самим позивачем у процесі дослідження судом доказів по справі.

Також позивачем у судовому засіданні 16.12.2016 визнано також і той факт, що він не має оформленого права власності на земельну ділянку, яка прилягає до належного йому нежитлового приміщення, що спростовує його доводи про необхідність отримання відповідачами дозволу на погодження меж земельних ділянок перед прийняттям відповідачем (1) Рішення.

Фактичними даними по справі (Т. 1, 246-251, Т. 2, а.с. 61, 111) спростовується також і твердження позивача відносно обмеження його прав відносно можливості вільно розпоряджатися своєю власністю, внаслідок прийняття органом місцевого самоврядування Рішення, оскільки належний йому обєкт нерухомості з усіх боків оточений Земельною ділянкою відповідача (2).

Вказане пояснюється тим, що на Земельній ділянці відповідача (2) встановлено сервітутне землекористування, яке надає можливість особам користуватися проїздом до належних їм на праві приватної власності обєктів нерухомості.

Вказане сервітутне землекористування також збереглося і після прийняття міською радою Рішення (Т. 2, а.с. 61, 111).

Тобто, будь-яких обмежень у праві вільно розпоряджатися своєю власністю позивач не має.

Також відхиляються судом і доводи позивача відносно того, що Земельна ділянка була відчужена на користь ПАТ «Закарпатавтотранс» без погодження її продажу постійною депутатською комісією з питань комунальної власності та земельних відносин Мукачівської міської ради, оскільки чинне законодавство таких обмежень не містить, а Регламент Мукачівської міської ради (Т. 1, 224-242, а.с. п.п. 2.2.1., 3.2.1) дозволяє винесення питань на розгляд міської ради на пленарних засіданнях без попередньої підготовки постійними депутатськими комісіями.

Крім того, таке спірне питання виносилося на розгляд постійної депутатської комісії з питань комунальної власності та земельних відносин Мукачівської міської ради, однак з причини відсутності кворуму наприкінці засідання це питання погоджене не було (Протокол №10, Т. 2, а.с. 11-19).

Слід також констатувати, що Земельна ділянка була відчужена органом місцевого самоврядування позивачу за ціною визначеною за результатами проведеної експертної грошової оцінки (Т. 2, а.с. 58, 61, 126, 140-152), і в компетенцію відповідача не може входити ревізування цих питань у даному цивільному процесі.

З урахуванням вищенаведеного, суд не знаходить правових підстав для задоволення позову.

На підставі наведеного та керуючись статтями 8, 19, 41, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 21.12.2016.