Справа № 163/2470/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О.С.
Провадження № 22-ц/773/1798/16 Категорія: 2 Доповідач: Бовчалюк З. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Русинчука В.А., Стрільчука В.А.,

секретар судового засідання Кирилюк О.О.,

з участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання спільною сумісною власністю будівельних матеріалів та обладнання, припинення режиму спільної сумісної власності та виділення в натурі будівельних матеріалів в частках домоволодіння за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року позов ва даній справі задоволено частково.

Ухвалено визнати будівельні матеріали та обладнання з яких побудований житловий будинок з господарськими спорудами за адресою : м. Любомль, вул. Данила Галицького, 2, обєктом спільної сумісної власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясуванням обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог про визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю - відмовити.

Рішення суду в частині відмовлених позовних вимог жодною із сторін не оскаржується, а відповідно апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст.ст.60,61 СК України, доведеним є той факт, що недобудовані будівлі по вул. Данила Галицького, 2 в місті Любомль Волинської області будувались подружжям під час шлюбу, отже будівельні матеріали, які були використанні при їх зведенні є спільною сумісною власністю подружжя.

Такі висновки суду є правильними і ґрунтуються на встановлених судом обставинах справи та нормах матеріального права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що, що сторони з 16.09.2003 року перебували в зареєстрованому відділом РАЦСу реєстраційної служби Любомльського РУЮ Волинської області шлюбі, який було розірвано рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 11.03.2015 року. (а.с. 30).

Як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №162244, ОСОБА_3 25 грудня 2016 року набув право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по вулиці Данила Галицького, 2 в місті Любомль Волинської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2011 року (а.с. 9).

Згідно з рішення Любомльського районного суду Волинської області від 03.06.2015 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково, виділено ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0500 га. із земельної ділянки 0,1000 га., що розташована м. Любомль вул. Данила Галицького,2, кадастровий номер земельної ділянки :01:057:0078; яка належить на праві приватної власності згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯН № 162244 від 25 грудня 2012 року ОСОБА_3, та визнано за нею право власності на виділену їй 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0500 га. із земельної ділянки 0,1000 га., що розташована м. Любомль вул. Данила Галицького,2, кадастровий номер земельної ділянки :01:057:0078 (а.с. 7-8). Дане судове рішення не змінено та не скасовано, набрало законної сили 16.06.2015 року.

Судом також встановлено, що під час перебування у шлюбі, на вказаній земельній ділянці, сторонами по справі розпочато будівництво житлового будинку з господарським будівлями, який станом на 04 листопада 2016 року не прийнятий до експлуатації, будь-які дозвільні та технічні документи на останній відсутні.

В даній справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу та повторну судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручалось Волинській ТПП та Волинському відділенню Львівського НДІ.

Відповідно до висновку №О-152 Волинської ТПП від 31.12.2015 року вартість матеріалів у вартості будівництва, підготовчих та будівельних робіт (з врахуванням доставки матеріалів) при будівництві будинковолодіння по вулиці Данила Галицького, 2 в місті Любомль становить 418999 гривень. Ринкова вартість даного домоволодіння становить 1 343 924 (один мільйон триста сорок три тисячі девятсот двадцять чотири) гривень. Будівельна готовність об`єкту становить: житлового будинку - 69%, мансарди 27 % та господарської будівлі 54 %. З дослідницької частини даного висновку вбачається, що будинок, мансарда, господарська будівля (Б-1) та огорожа побудовані в 2011 році. Також визначено порядок розподілу даного домоволодіння.

Висновком №7155-7156 Волинського відділення Львівського НДІ судових експертиз від 30.06.2016 року судової будівельно-технічної експертизи доводиться та обставина, що будівництво житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться в місті Любомль по вулиці Данила Галицького, 2, могло проводитись з 2011 року і по даний час (а.с.103-108).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку.

Аналогічні висновки містятться в постановах ВерховноСуду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року № 6-159 цс 15, від 16грудня 2015 року № 6-2017цс15, які є обовязковими для всіх судів України.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції, з врахуванням уточнених позовних вимог, урахував ті обставини, що спірний об єкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя, підставно визнав будівельні матеріалаи, з яких побудований даний житловий будинок - спільною сумісною власністю подружжя, та що способом захисту цього порушеного права фактично є визнання права позивачки на частину спільного сумісного майна.

Посилання відповідача, як на заперечення позову, що відповідно до накладних, частина будівельних матеріалів було придбано ним за його власні кошти та що вони з позивачкою фактично не проживали протягом останніх трьох років, що передували розірванню шлюбу не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

За змістом ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України спілною сумісною власністю подружжя можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Оплата відповідача частини будівельних матеріалів для будівництва не слугує підставою для визнання спірного будинку його власністю, оскільки ордери виписані на його імя не спростовують той факт, що дані кошти були коштами подружжя.

Крім того, відповідач не надав належних доказів того, з якого точного часу припинились шлюбні відносини сторін, оскільки Висновком № 7155-7156 Волинського відділення Львівського НДІ судових експертиз від 30 червня 2016 року стверджується та обставина, що спірний будинок міг будуватись починаючи з 2011 року і по даний час ( а.с.103-108).

Безпідставними є твердження відповідача про те, що рішенням Любомльського районного суду встановлено ту обставину , що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з березня 2012 року не проживали у шлюбі та не вели спільного господарства. За змістом рішення Любомльського суду, яким розірвано шлюб між сторонами, а саме його описової частини, вказано ті обставини про які зазначала позивач звертаючись до суду з даним позов. Мотивувальна частина рішення не містить обставин, щодо встановлення часу припинення сторонами шлюбних відносин та роздільності господарства.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі")

З врахуванням викладеного суд першої інстанції у повній мірі забезпечив права ОСОБА_1 гарантовані їй Конституцією України, з врахуванням норм права, які регулюють дані правовідносини.

Висновки суду ґрунтуються на повно і всебічно зясованих обставинах справи, перевірених належними доказами, на які є покликання в рішенні суду і яким суд дав правильну юридичну оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на законність ухваленого ним рішення, яке постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити, а рішення Любомльського районного суду Волинської області від 04 листопада 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: