АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 759/2880/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/10880/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Борденюк В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3, про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, в якому, з уточненнями, просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки у розмірі 13 037,50 грн. на її навчання.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спільна донька сторін є повнолітньою, проте продовжує навчатися. Відповідач не надає коштів на навчання доньки, у зв'язку із чим позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до положень ст.199 СК України, обов'язок утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання, покладено на обох батьків.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_6 заперечував проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності осіб, які не з'явилися.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 12 січня 2001 року, про що Відділом реєстрації актів громадянського стану Личаківського районного управління юстиції у місті Львові 2.01.2001 року зроблено актовий запис № 02 та видано відповідне свідоцтво.

Від шлюбу сторони мають дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до договору про навчання від 01.02.2016 року № 274/02-16 Приватного вищого навчального закладу «Фінансово-правовий коледж» ОСОБА_3 навчається на денній формі навчання з терміном навчання у три роки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на момент звернення до суду, вік доньки сторін більший 23 років, а тому дана обставина виключає можливість застосувати до даних правовідносин норми ст.199 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно відмовив позивачу, не врахувавши положення ст.199 СК України, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повного та всебічного розгляду справи, на основі наданих сторонами доказів та обґрунтувань, та ухвалив рішення із правильним застосуванням норма матеріального права.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтом не надано суду ані доказів, ані обґрунтувань того, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.199 СК України встановлено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно з ч. 2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть до суду докази того, що він вживав заходи щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки.

Стягнення аліментів за час, що передує пред'явленню позову, є можливим у порядку виключення лише за наявності наступних умов: до моменту звернення з позовом до суду аліменти не стягувались; особа, яка вимагає аліментів, приймала заходи щодо одержання аліментів, але вони не були одержані у результаті ухилення особи, зобов'язаної сплачувати аліменти (відповідача), від їх сплати.

З урахуванням зазначених статей колегія суддів вважає, що вимоги по стягненню аліментів за минулий період не застосовується до вимог про стягнення аліментів на повнолітніх дітей які продовжують навчання до досягнення ними 23 років. Крім того присудження аліментів за минулий час являється правом, а не обов'язком суду.

Колегія суддів вважає, що суд виходячи із конкретних обставин справи, проаналізувавши усі надані докази, може присудити аліменти на утримання дитини за минулий час, у межах трирічного строку, або відмовити у задоволенні таких позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Звернувшись до суду з даним позовом, позивач надала копію свідоцтва про народження повнолітньої доньки ОСОБА_3, яка продовжує навчання, з якого вбачається, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 6).

З позовом позивач звернулась у лютому 2016 року, тобто на момент коли ОСОБА_3 було більше 23 років. Доводів, щодо обов'язку відповідача нести витрати по навчанню доньки за минулий період, з урахуванням того що з нього стягувались аліменти у примусовому порядку позивачем не надано.

Враховуючи викладене, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2016 року -залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді