Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/5571/13-ц Головуючий у 1-й інст. Зайцев А.В.
Категорія 27 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І., Талько О.М.

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк" про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року в частині вимог за зустрічним позовом,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк „ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, обґрунтовуючи вимоги тим, що 13 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір № ZRSWGA00000143, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з терміном повернення до 12 квітня 2017 року. Того ж дня на забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок по вул. Черняховського, 14 у м. Бердичеві, що належить відповідачу на праві приватної власності. У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 667 доларів 43 центи США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп., яку позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути на його користь із ОСОБА_1

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила визнати недійсними вищевказані кредитний договір та договір іпотеки від 13 квітня 2007 року, а також внести до Державного реєстру іпотек відомості про виключення запису щодо реєстру нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки від 13 квітня 2007 року, а саме - житлового будинку по вул. Черняховського, 14 у м. Бердичеві. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в момент вчинення вказаних правочинів вона неправильно сприймала суб'єктивний склад правочинів та їх правові наслідки. Вважала, що кредитна угода укладалася для отримання коштів ОСОБА_3, якому вона після підписання усіх документів, необхідних для отримання кредиту, передала отримані у банку грошові кошти та була переконана, що саме він буде нести зобов'язання з погашення кредиту. Також вказувала, що вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 листопада 2013 року встановлено, що з метою заволодіння чужим майном шляхом отримання та неповернення кредитних коштів у банківській установі, шляхом зловживання її довірою та введення в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання фінансових зобов'язань перед банківською установою, ОСОБА_4 переконав її вчинити вказаний правочин з подальшою передачею йому кредитних коштів. Таким чином, вважала, що саме злочинні дії ОСОБА_4 сприяли спотворенню сприйняття нею обставин, що мали місце при укладанні зазначених договорів, та вплинули на її волевиявлення, яке не було вільним, і не відповідало її намірам як суб'єкта правочину. За відсутності такої помилки правочини з банком не були б укладені. Крім того, позивач зазначила, що на момент укладання договору іпотеки будинок перебував у спільній сумісній власності подружжя, і згоди другого із подружжя на його укладення отримано не було, а також на момент укладення договору іпотеки у будинку були зареєстровані та мали право користування неповнолітні діти: дочка ОСОБА_1 - ОСОБА_5,1990 року народження, та онуки ОСОБА_6,1998 року народження, ОСОБА_6, 1999 року народження.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року позов ПАТ КБ „ПриватБанк" задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором від 13 квітня 2007 року № ZRSWGA00000143 у розмірі 1 788 740 грн, що еквівалентно 84 667 доларів 43 центи США. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову у первісному позові і про задоволення зустрічного позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказувала, що ОСОБА_1 довела наявність помилки щодо істотних обставин кредитного договору, і це встановлено вироком суду відносно ОСОБА_3, а також порушення вимог сімейного законодавства та закону щодо охорони прав неповнолітніх дітей.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним. Ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано недійсним договір іпотеки житлового будинку №14 по вул. Черняхівського в м. Бердичеві, укладений 13 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ „ПриватБанк", посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, внесений до реєстру 13 квітня 2007 року за № 796. Рішення суду першої інстанції в частині позову ПАТ КБ „ПриватБанк" змінено. Зменшено розмір заборгованості за кредитним договором, стягнутої з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ „ПриватБанк", з 84 667 доларів 43 центів США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп., до 64 686 доларів 40 центів США, що еквівалентно 1 366 498 грн 15 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" задоволено частково. Рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку „ПриватБанк" про визнання недійсним договору іпотеки, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В частині зменшення розміру пені відповідно до положень ч.3 ст.551 ЦК України касаційний суд вважав висновки апеляційного суду обґрунтованими. В іншій частині рішення першої та апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржувались.

Відтак, апеляційним судом переглядається рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки.

Скасовуючи в цій частині рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказав на порушення апеляційним судом положень ст.ст. 303,304,316 ЦПК України , зокрема, зазначивши, що суд апеляційної інстанції не перевірив, чи не мало місце при укладенні договору іпотеки неправдиве повідомлення батьками про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, чи не зловживала позивач своїм правом законного представника дитини та чи є сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до положень ч.4 ст. 338 ЦК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 13 квітня 2007 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", та ОСОБА_1 було укладено договір № ZRSWGA00000143, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 22 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 12 квітня 2017 року.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок по вул. Черняховського, 14 у м Бердичеві, який належав їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань станом на 03 серпня 2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 667 доларів 43 центи США, що еквівалентно 1 778 740 грн 51 коп. за курсом Національного банку України 21,126666 грн/дол. США станом на 03 серпня 2015 року, з якої: 22 663 доларів 78 центів США, що еквівалентно 478 810 грн 11 коп., - заборгованість за кредитом; 18 786 доларів 84 центи США, що еквівалентно 396 903 грн 29 коп., - заборгованість за процентами за користування кредитом; 572 долари США, що еквівалентно 12 084 грн 45 коп., - заборгованість з комісії за користування кредитом, а також 42 644 долари 81 цент США, що еквівалентно 900 942 грн 66 коп., - пеня.

Відмовляючи у задоволенні вимог зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, суд першої інстанції виходив із змісту позовних вимог та вважав, що позивачем не доведено наявність помилки щодо обставин правочину, які мають істотне значення. Зазначив, що законом презюмується згода всіх співвласників у разі вчинення одним із них правочину щодо розпорядження об'єктом спільної сумісної власності, а тому відсутність письмової згоди сама по собі не може бути підставою для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя.

Особа, яка подала апеляційну скаргу не погодилась з такими висновками суду першої інстанції та, окрім того, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки, оскільки на порушення вимог ст.12 Закону України „Про основи соціального захисту бездомних і безпритульних дітей " його укладено без отримання попередньої згоди органу опіки та піклування.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на таке.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України, ст.1 Закону України „Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 4 ст. 12 Закону України „ Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей " держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

За змістом цієї норми закону, а також ст. ст. 17,18 Закону України „Про охорону дитинства, ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч. ч. 4 та 5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Частиною 6 ст.203, ч. 1 ст.215 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі ст.9 Закону України „Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України „Про іпотеку" не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім''ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі Ейрі (п. 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі ОСОБА_8 проти України (п. 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15, від 27 січня 2016 року у справі № 6-1055цс15.

Матеріалами справи підтверджується, що на час укладення оспорюваного договору іпотеки /13.04.2007 року/ в будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані неповнолітні діти: дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 народження та онуки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5 /т.1 а.с.71-76/.

Водночас, банку було надано довідку, видану 9 квітня 2007 року на ім'я ОСОБА_1 приватним підприємством „Житлосервіс-1" про те, що малолітніх дітей в будинку АДРЕСА_1 не зареєстровано /т.3 а.с.60/.

Відтак, при укладенні договору іпотеки мало місце неправдиве повідомлення банку про факт реєстрації дітей у зазначеному будинку, зокрема, неповнолітньої дочки ОСОБА_5 та її онуків.

Проте, вчинення правочину - договору іпотеки, без попереднього дозволу органу опіки та піклування, не призвело до звуження обсягу існуючих прав дітей на користування житлом, оскільки ні ЦК України, ні Закон України „Про іпотеку" не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору та у зв'язку цим звернення банком стягнення на переданий в іпотеку будинок АДРЕСА_1 - ймовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним іпотечного договору, примарного права дітей на збереження саме цього житла як місця їх проживання.

Із аналізу положень ч.2 ст.40, ч.3 ст.109 ЖК України особам, яких виселяють із жилого будинку, що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 передала в іпотеку будинок, придбаний у 1980-х роках, а не за рахунок отриманих нею у квітні 2007 року кредитних коштів. Тому мешканці будинку АДРЕСА_1, у тому числі діти, не можуть бути виселені із будинку без надання іншого постійного житла й у тому випадку, якщо на будинок, як на предмет іпотеки банк зверне стягнення. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги про визнання недійсним договору іпотеки з тих підстав, що він був вчинений без попереднього дозволу органу опіки та піклування є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України особа, яка вчинила правочин , помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05.11.2013 року засуджений за шахрайство ОСОБА_3, зокрема, за те, що шляхом зловживання довірою ОСОБА_1 та введення її в оману обіцянками щодо подальшого особистого виконання зобов'язань перед банківською установою, вмовив її вчинити правочин щодо укладення кредитного договору з банківською установою з подальшою передачею йому кредитних коштів.

Встановлені вироком обставини не доводять наявність помилки ОСОБА_1 щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін кредитного договору, а лише про помилку щодо мотивів правочину. Така помилка не має істотного значення і не є підставою для визнання правочину недійсним. Рішення суду першої інстанції про відмову в позові в цій частині є законним і обгрунтованим.

Суд першої інстанції також правильно вважав безпідставними посилання ОСОБА_1 на недійсність договору іпотеки, який був вчинений з порушенням ст.65 СК України, за відсутності згоди другого з подружжя як співвласника будинку.

За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої ст. 369 ЦК України та частини другої ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс.

У матеріалах справи, а саме у змісті рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 грудня 2008 року за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1, Бердичівського міськвиконкому про визнання свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсним, визнання права спільної сумісної власності на будинок, визнання права власності на 1/2 частину будинку, розділ будинку в натурі міститься посилання на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.1979 року по 19.04.2007 року /т.1 а.с.77-79/. Саме на це рішення, як на доказ перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі на день укладення кредитного договору та договору іпотеки є посилання в апеляційній скарзі.

Водночас, із документів, які додані до нотаріальної справи при посвідченні договору іпотеки від 13.04.2007 року вбачається, що ОСОБА_1 13.04.2007 року подала нотаріусу заяву, якою підтвердила, що на момент придбання нерухомого майна і на даний момент ні з ким з чоловіків не проживала і зараз не проживає однією сім'єю і не перебуває в зареєстрованому шлюбі /т.3 а.с.62/. У паспорті ОСОБА_1 міститься відмітка Бердичівського відділу РАЦС про реєстрацію розірвання шлюбу з ОСОБА_9 12.11.2005 року №61 /т.1 а.с.21, т.3 а.с.61/.

Отже, на момент укладення договору іпотеки банк не володів інформацією про те, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а навпаки подані документи свідчили про протилежне, а тому доводи в апеляційній скарзі про те, що при укладенні договору іпотеки було допущено порушення норм сімейного законодавства України, є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги в частині вимог про визнання недійсним договору іпотеки висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність його прийняття.

Рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійним договору іпотеки є законним і обгрунтованим, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 09 листопада 2015 року в частині зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку „Приватбанк" про визнання недійсним договору іпотеки залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді