АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Усика Г.І.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просили стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 84 043,47 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,43 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 16.05.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №500940561, відповідно до умов якого, позивач зобов'язується надати відповідачеві кредит у сумі 76 359,06 грн. та відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 - Графіком погашення кредиту. Проте, відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість.

Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 84 043,47 грн., а саме: за кредитом - 73 235,47 грн., по відсотках - 4 282,57 грн., по комісії - 4 925,15 грн., 1 600,00 грн. - штраф та витрати по сплаті судового збору.

Справа № 761/22027/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9625/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послалася на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач незаконно, в супереч положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» включив до заборгованості «Інші послуги банку». На думку апелянта, такі додаткові комісії є нікчемними, а тому їх сплачувати не потрібно.

Також, на думку апелянта, вона не порушувала умов договору, який розрахований до 2019 року, а тому в банку не було підстав стягувати достроково кредит та нараховувати штраф.

Окрім цього, апелянт посилаючись на правовий висновок ВСУ, вважає, що суд не повинен був брати до уваги Розділ №2 з умовами кредитування, оскільки на них немає підпису відповідача.

Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Інші особи, які приймають участь у справі, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили, атому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за їх відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 16.05.2014 року між позивачем та відповідач було укладено Кредитний договір № 200940561, відповідно до умов якого, банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає кредит на наступних умовах: сума кредиту, валюта кредиту - 76 359,06 гривень (п. 2.1 договору); процентна ставка за користування кредитом 15,99% річних, тип процентної ставки - фіксована (п. 2.2 договору); дата остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісій 19.05.2019 року (п. 2.3 договору). Відповідно до п. 2.8.1 договору, за управліня кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом - 1,29% від суми кредиту. Згідно п. 2.6 договору, порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюється щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених цим договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком № 1 до цього договору та його невід'ємною частиною.

Також встановлено, що позивач звертався до відповідача з вимогою від 07.04.2015р. №33006-102 б/б про дострокове повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків за користування кредитом і нараховану неустойку.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належним чином виконав умови договору, надавши відповідачу кредитні кошти, в той час, як відповідач не виконувала взяті на себе зобов'язання належним чином, в результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню в примусовому порядку.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, проте не повністю, виходячи з наступного.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд не повинен був брати до уваги Розділ № 2 з умовами кредитування, оскільки на них немає підпису відповідача, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.3 Розділу №1 кредитного договору, сторони погодили, що всі відносини між ними врегульовуються Розділом №2 «Загальними умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затвердженими Розпорядження ПАТ «Альфа-Банк» №2011 від «31» липня 2013р., які є невід'ємною частиною договору між сторонами.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч. 3 ст.10 та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Посилання апелянта на правову позицію ВСУ у справі №6-16цс15 є безпідставними, оскільки в тому випадку мали місце суперечності між умовами у заяві позичальника та умовами в «Умовах надання кредиту банком», у зв'язку із чим були сумніви в тому, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву про приєднання.

Так, позивачем при зверненні до суду були надані саме такий Розділ №2, з такою самою назвою, з відповідною датою затвердження, як погоджували між собою сторони, а саме: Розділ №2 «Загальні умовами кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», затверджені Розпорядженням ПАТ «Альфа-Банк» №2011 від «31» липня 2013р.

Тобто позивачем було доведено, що саме ці умови кредитування були чинними на момент укладання договору між сторонами.

Апелянтом дана обставина не спростована, припущення апелянта про те, що оскільки на наданих документах не має підпису боржника, а тому дані умови не можна вважати договором між сторонами є безпідставними, оскільки як вже вказувалося вище, на Розділі №1, який підписаний обома сторонами, вказано, що умови, що містяться в Розділі №2 є невід'ємною частиною кредитного договору.

Сторони деталізували, назву Розділу №2, дату її затвердження. Жодні протиріччя між умовами Розділів №1 та №2 в даному випадку не прослідковуються.

Апелянтом не надано суду доказів, що на момент укладання кредитного договору у банку був чинним Розділ №2 з іншими умовами. Не надано й доказів того, що боржнику були запропоновані інші умови, а ніж ті, які на той момент діяли у банку.

Таким чином, у даній справі та у справі, яка була предметом перегляду ВСУ і на яку посилається апелянт, склалися різні обставини у правовідношеннях сторін, а тому при розгляді даної справи суд не повинен враховувати висновків ВСУ висловлених у справі №6-16цс15.

Не обґрунтованими є і посилання апелянта на те, що вона не порушувала умов договору, який розрахований до 2019 року, а тому в банку не було підстав стягувати достроково кредит та нараховувати штраф.

Так, сторони не заперечують, що дійсно між ними був укладений кредитний договір та банком надано відповідачу кредитні кошти у сумі 76 359,06 грн.

Як вбачається з умов договору, сторони погодили повернення кредиту та інших платежів щомісячно.

Сам апелянт заявляє, що на момент звернення банком до суду вона, без врахування суми «Інших послуг», мала сплатити банку 18 416,24 грн.

Проте, як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, а саме з розрахунку заборгованості за кредитом та з виписки по особовому рахунку відповідача, ОСОБА_1 було сплачено банку 13 615, 08 грн.

Доказів того, що нею було сплачено кредит та інші платежі в повному обсязі та в домовлені строки, на момент звернення позивача до суду, ОСОБА_1 не надала а ні в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи.

Таким чином, враховуючи всі наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає доведеною ту обставину, що ОСОБА_1 має прострочену заборгованість за кредитним договором № 200940561 укладеним між сторонами.

Відповідно до п.15 Розділу №2 Договору, сторони погодили, що банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобов'язань позичальника за договором у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обов'язкового платежу за кредитом.

Оскільки ОСОБА_1 мала таку заборгованість, позивач правомірно звернувся до суду з позовом саме про дострокове стягнення всієї суми кредиту.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про дострокове стягнення кредиту, заборгованості за відсотками та штрафу з відповідача.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач незаконно, в супереч положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» включив до заборгованості «Інші послуги банку», виходячи з наступного.

Відповідно до п.3.6 постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживану про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено серед іншого, що споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцю будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Як вбачається з кредитного договору сторін, в ньому передбачена чітка процентна ставка за користування кредитними коштами, а тому банк, виходячи з наведеного вище, не мав права встановлювати інші щомісячні платежі, які в даному випадку назвав «Інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)», оскільки такі дії банк здійснює на власну користь.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Таким чином, умови кредитного договору між сторонами, в частині встановлення плати за «Інші послуги банку (валютно-обмінні операції, юридичне оформлення тощо)» є нікчемними.

Суд першої інстанції не взяв до уваги наведеного та помилково задовольнив позовну заяву в повному обсязі, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції треба змінити, зменшивши стягувану суму на суму погашеної комісії за обслуговування кредиту (згідно розрахунку заборгованості надану позивачем) у розмірі 4 925,15 грн., яка була неправомірно стягнута з боржника, та вказану позивачем заборгованість за даний вид платежу у розмірі 4 925,15 грн.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення стягуваної суми.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, ч. 1 п. 2 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року - змінити, зменшивши стягувану суму заборгованості з 84 043,47 грн. до 74 193,19 грн. та зменшивши витрати на сплату судового збору з 840,43 грн. до 741,93 грн.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді