Справа № 303/5617/15-ц
У Х В А Л А
Іменем України

07 вересня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів КУШТАНА Б.П., ІГНАТЮКА Б.Ю.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Перечинський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану, про оспорювання батьківства, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діяла ОСОБА_3 , 31.08.2015 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 мотивуючи наступним. Сторони 07.08.1999 у Ямпільському районному Відділі РАГС Сумської області зареєстрували шлюб. Через два дні після весілля позивач відбув до місця служби в м. Перечин Закарпатської області. Ані до весілля, ані після нього інтимної близькості ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не мали, на весіллі посварилися і розійшлися по домівках. Приблизно через місяць-півтора дружина приїхала до чоловіка в м. Перечин для налагодження стосунків, позивач прийняв її і вони розпочали спільне життя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_4 , що стверджується Свідоцтвом про народження, виданим Відділом РАГС Перечинського районного управління юстиції 20.04.2000. Батьком дитини у свідоцтві зазначено ОСОБА_1 . Позивачу здалося дивним дочасне народження дитини, однак дружина його запевнила, що це його син і хвилюватися нема чого, просто він народився раніше строку.

Після цього сторони жили подружнім життям 14 років, потім стосунки зіпсувались і рішенням Виноградівського районного суду від 04.03.2015 шлюб було розірвано. В момент, коли стосунки між сторонами вже були зіпсовані, позивач, якого увесь час мучили сумніви щодо походження дитини, вирішив це з`ясувати і на його здогадки дружина зізналася, що на час реєстрації шлюбу вона вже була вагітною від іншого чоловіка, про що не змогла сказати.

Позивач любив і продовжує любити сина як рідного, виховував і ростив його, але зухвала поведінка відповідача, змусила його звернутися із цим позовом. Остаточно спонукало до цього стягнення колишньою дружиною з нього аліментів на утримання сина, тоді як позивач увесь час після розірвання шлюбу продовжував допомагати в його утриманні і не мав наміру таке полишати. Той факт, що дитина народилася у строк, на 40-му тижні, доношеною, підтверджується медичною довідкою, водночас фізичної близькості із ОСОБА_2 за дев`ять місяців до народження дитини позивач не мав.

Виходячи із цих обставин, із аналізу відповідних подій, які приводять позивача до висновку, що він не є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з положень ст. 136 СК України, позивач управі судовим порядком оспорити своє батьківство щодо дитини шляхом пред`явлення позову про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини, позовна давність до такої вимоги не застосовується. Предметом доказування в справі є відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком, і дитиною.

Позивач просив виключити запис у графі батько ОСОБА_1 з актового запису про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , № 25 від 20 квітня 2000 року, згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом РАГС Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області 20.04.2000.

31.05.2016 Мукачівському міськрайонному суду була подана заява позивача, від імені та в інтересах якого діяла адвокат Андрейкович Оксана Василівна, у якій зазначено, що, на переконання позивача, до спірних правовідносин не застосовуються положення КпШС України, але і вони регулюють питання позовної давності аналогічно до того, як це врегульовано нормами СК України. Обставини, із якими пов`язується можливість оспорювання батьківства шляхом оспорювання відповідного актового запису із пред`явленням позову не пізніше одного року з моменту обізнаності із фактом існування такого запису, що передбачені ст. 56 КпШС України, для позивача не виникли, оскільки, по-перше, особа, записана як батько дитини в книзі записів народжень, має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис саме в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав, по-друге, особа записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини, а такої спільної заяви не було.

Однак, з огляду на заперечення відповідача проти позову та на його ухилення від участі в судово-генетичній експертизі, позивач просив, якщо суд вважатиме строк звернення до суду пропущеним поновити його, а також просив визнати на підставі ст. 146 ЦПК України, що ОСОБА_4 не є сином ОСОБА_1 . Заяву про поновлення строку мотивував тим, що є військовиком, з 1991 року його життя присвячене захисту держави, її територіальної цілісності та суверенітету, з 31.08.2014 по 17.12.2014, з 04.01.2015 по 11.03.2015 і з 24.05.2015 по даний час бере безпосередню участь у антитерористичній операції.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 31.05.2016 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Андрейкович О.В., рішення суду оскаржив, вважає його ухваленим унаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. Зазначає, зокрема, що:

дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте, про порушення свого права позивач, який з 01.08.1994 перебуває на військовій службі, а з серпня 2014 року бере участь у антитерористичній операції, дізнався лише у кінці 2014 року, а фактично у 2015 році, тому, відповідно до ст. 267 ч. 5 ЦК України порушене право підлягає захисту;

КпШС України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, але і цей Кодекс регулює питання позовної давності аналогічно до того, як це врегульовано нормами СК України, а обставини, із якими пов`язується можливість оспорювання батьківства, що передбачені ст. 56 КпШС України, для позивача не виникли;

суд неправильно застосував у спірних правовідносинах норми Прикінцевих положень СК України у контексті дії закону в часі;

позивач неодноразово приїздив до експертної установи для забезпечення можливості проведення судово-генетичної експертизи, тоді як відповідач увесь час ухилявся від участі в експертизі та унеможливив участь у ній дитини, тож у разі, коли ухилення сторони від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів унеможливлює її проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено.

Просить рішення суду скасувати, позов задовольнити та покласти на відповідача судові витрати.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Бедь Мирослава Іллівна, вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, серед іншого, що спірні правовідносини регулюються нормами КпШС України, відповідно до яких позивач пропустив установлений ст. 56 цього Кодексу строк для звернення до суду із відповідним позовом, цей строк є припинувальним і поновленню не підлягає. З огляду на закон, який належало застосовувати, висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом щодо батьківства у спірних відносинах.

Заслухавши доповідь судді, надані за правилами, передбаченими ст.ст. 62, 184 ЦПК України, пояснення позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 , якими позивач свою апеляцію підтримав, а відповідач її не визнав, пояснення представників: позивача адвоката Андрейкович О.В., відповідача адвоката Бедь М.І., які відповідають правовим позиціям їх клієнтів, розглянувши відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність представника третьої особи, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 07.08.1999 у Ямпільському районному Відділі РАГС Сумської області зареєстрували шлюб (а.с. 6-8 та ін.). Під час перебування сторін у шлюбі народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , про що Відділом РАГС Перечинського районного управління юстиції Закарпатської області був 20.04.2000 зроблений у книзі записів актів громадянського стану про народження запис № 25 (а.с. 198). Для вчинення актового запису факт народження дитини підтверджено медичним свідоцтвом про народження № 103, виданим пологовим відділенням Перечинської ЦРЛ 30.03.2000, матір`ю дитини в актовому записі зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , прізвищем заявника, який поставив підпис у актовому записі, зазначено « ОСОБА_6 ». 20.04.2000 Відділом РАГС Перечинського районного управління юстиції видано Свідоцтво серії НОМЕР_1 про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , в якому батьками дитини зазначено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с. 9).

На запит адвоката Андрейкович О.В. Перечинська ЦРЛ листом від 20.05.2016 № 219/03-6 повідомила, що на основі медичної документації породіллі (історії пологів) 26.03.2000 о 10-00 к.ч. ОСОБА_7 народила «на 40 тижні вагітності доношеного хлопчика, вагою 3800, 53 см. Виписка з пологового відділення без ускладнень разом з дитиною 30.08.2000 року. В медичній документації відображене прізвище ОСОБА_6 за вказівкою породіллі, також відображене прізвище хлопчика ОСОБА_8 » (а.с. 133). Зазначене відповідає змісту довідки, виданої 18.08.2015 лікарем ОСОБА_9 , що була додана до позовної заяви (а.с. 14).

Рішеннями Мукачівського міськрайонного суду:

від 04.03.2015 за позовом ОСОБА_1 його шлюб із ОСОБА_2 розірваний (а.с. 11);

від 17.07.2015 за позовом ОСОБА_2 із ОСОБА_1 на її користь стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття, починаючи з 24.06.2015 (а.с. 12-13).

Майор ОСОБА_1 проходить військову службу в Збройних Силах України на підставі контракту та виконує бойові завдання у зоні проведення антитерористичної операції на території окремих районів Донецької та Луганської областей. Факт проходження позивачем військової служби у ЗС України та виконання в зоні проведення АТО завдань щодо захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України підтверджується контрактом від 20.05.2013 про проходження військової служби у Збройних Силах України, послужним списком, довідкою про безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданою 01.06.2015 в/ч пп НОМЕР_2 за № 347 (а.с. 10, 142-148), іншими матеріалами справи.

За клопотанням сторони позивача Мукачівський міськрайонний суд ухвалами від 28.09.2015 і від 29.02.2016 призначав судово-генетичну експертизу, на вирішення якої ставив питання про біологічне батьківство ОСОБА_1 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виконання доручав експертам Київського міського бюро судово-медичної експертизи (а.с. 26, 31-32, 80-81). Листом від 12.10.2015 № 11/1781 Київське міське клінічне бюро СМЕ повідомило суд про обов`язковість одночасної явки до експертної установи позивача, відповідача і дитини для забору зразків крові (а.с. 34).

Позивач ОСОБА_1 з`явився до експертної установи 20.11.2015 і 05.01.2016, тоді як відповідач ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_10 до бюро СМЕ не з`явилися, 11.01.2016 ухвалу від 28.09.2015 було повернуто до суду без виконання (а.с. 48, 69, 70). Окрім призначення експертизи, суд ухвалою від 29.02.2016 застосував і примусовий привід ОСОБА_2 разом із сином Константином до експертної установи, виконання якого доручив Відділенню поліції Мукачівського відділу ГУ НП у Закарпатській області, ухвалу скерував для виконання органу поліції, а 17.03.2016 скерував її для виконання приводу повторно (а.с. 83, 88). Попри це, відповідач разом із сином, на відміну від позивача, 07.04.2016 до експертної установи не з`явилися, застосування приводу не дало результату, 11.04.2016 ухвалу від 29.02.2016 було повернуто до суду без виконання (а.с. 93, 109).

Під час розгляду справи апеляційним судом у судовому засіданні 07.09.2016 відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Бедь М.І. заявили клопотання про допит відповідача як свідка, після чого позивач ОСОБА_1 і його представник адвокат Андрейкович О.В. заявили аналогічне клопотання щодо допиту позивача. Сторона має безумовне право давати пояснення у судовому засіданні на усіх стадіях судового розгляду справи (ст.ст. 29, 31 та інші норми ЦПК України) і не може бути позбавлена права дати за власним бажанням такі пояснення, зокрема, й за правилами, передбаченими для допиту свідка (ст. 184 ЦПК України). Суд зобов`язаний сприяти всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, у т.ч., роз`яснити сторонам їх права та обов`язки, попередити про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України (ст. 10 ч. 4, ст. 160 ч. 2 ЦПК України). З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги особистісний характер і суттєві особливості спірних правовідносин, заперечення сторони позивача щодо можливості надання на стадії апеляційного розгляду справи відповідачем пояснень у якості свідка з тих підстав, що такі не надавалися в суді першої інстанції, необґрунтовані.

У судовому засіданні 29.08.2016 позивач ОСОБА_1 пояснив, що 14 років виховував сина, вважав його своєю дитиною, але після погіршення стосунків із дружиною приблизно в січні 2015 року під час сварки дружина сказала, що він не батько дитини. Крім того, багато друзів за місцем проживання його і дружини, за місцем проживання їх батьків йому казали, що дружина і до і після одруження «поводилася неправильно», хоча конкретних таких фактів чи доказів він не має, такі розмови почалися у 2014 році, до того їх не було. Стосовно часу народження дитини то він не медик, а стосовно запису про його батьківство, то він про народження дитини і про запис його батьком знав одразу, свідоцтво про народження бачив. Інших дітей немає, однак, медичної експертизи щодо причин їх відсутності не було. Остання розмова із сином відбулася приблизно півтора роки тому, сину вже було відомо про цю ситуацію і він сказав, що «не хоче цього дядю бачити», але той повинен сплачувати кошти на утримання. Подача позову про оспорювання батьківства була зумовлена таким ставленням дитини до нього.

У судовому засіданні 07.09.2016 сторони дали такі показання.

Позивач ОСОБА_1 підтвердив свої пояснення, що їх давав апеляційному суду в засіданні 29.08.2016, і показав, зокрема, що:

познайомилися із ОСОБА_2 у 1995 році, до весілля інтимна близькість між ними була в січні 1999 року, після чого ані до весілля, ані після нього такої близькості не було, у липні 1999 року він був на полігоні;

після весілля він одразу (через два-три дні) поїхав до місця служби у ОСОБА_11 , дружина відмовилася туди їхати;

від товаришів була чутка, що дружина влітку їздила відпочивати і «вела себе по-своєму», друзі казали, що до одруження дружина негідно себе поводила;

коли позивач повернувся з-під ОСОБА_12 , у них із дружиною була розмова і вона визнала, що дитина не його;

те, що дитина народилася зарано, викликало у позивача сумнів, але він не звертав на це уваги;

на момент реєстрації сина йому було відомо, що він записаний батьком;

під час шлюбу дружина робила аборт, але не доведено, що дитина була від нього;

у нього нова сім`я, він одружився вдруге 28.04.2015, дітей від другого шлюбу ще немає.

Відповідач ОСОБА_2 показала, що:

інтимна близькість із ОСОБА_1 була і до, і після весілля, вони жили нормальним життям, а з полігона позивач приїжджав подавати заяву для укладення шлюбу;

дитина була зачата десь на початку липня 1999 року, ОСОБА_10 народився від ОСОБА_1 , розмови про те, чий син, не було, вона не казала позивачу, що дитина не його;

про реєстрацію дитини і про запис його батьком позивач знав одразу, вони навіть обговорювали питання про написання імені сина, оскільки при реєстрації могли бути складнощі через ім`я « ОСОБА_10 », на якому наполягав батько, бо українською мало бути « ОСОБА_13 »;

всі ці проблеми почалися після розірвання шлюбу;

після народження сина вона двічі робила аборти;

син категорично відмовився від здавання зразків ДНК для проведення експертизи, крім того, спочатку не мав і документів, що посвідчують особу, у ситуації, що виникла, вона не може і не буде насильно змушувати сина, який сам усе розуміє, надати зразки та брати участь в експертизі, саме тому заперечує проти неї, а не ухиляється від експертизи.

Під час розгляду справи судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 показала, зокрема, що проходила службу з перших днів із ОСОБА_1 , вони мешкали у військовому містечку, ОСОБА_1 з 1998 року жив у казармі, вона у той період бачила його щодня. ОСОБА_2 вона у 1999 році жодного разу не бачила. З травня по червень 1999 року військова частина виїжджала на полігон на навчання, для приїзду туди дружини дозвіл не міг бути наданий. Повернулися з полігону десь 28-29 червня, а оскільки вони приїхали із технікою, то ОСОБА_1 не могли дати відпустку, бо техніку треба було два-три тижні розвантажувати. Разом із тим, їй невідомо як проводив ОСОБА_1 свій позаслужбовий час.

ОСОБА_1 пред`явив позов, що розглядається, із правових підстав, передбачених ст. 136 СК України, та із відповідним правовим обґрунтуванням, зокрема, і щодо предмету доказування. Поряд із цим, заявою від 31.05.2016 заперечуючи необхідність застосування для розв`язання спору норм КпШС України, одночасно навів правове обґрунтування, що, на його думку, заперечує наявність обставин, із якими пов`язується можливість оспорювання батьківства, що передбачені ст. 56 КпШС України, а також просив, за наявності для того підстав, поновити передбачений указаною статтею річний строк для звернення до суду по захист. Отже, правову позицію позивача щодо того, які норми матеріального права належить застосовувати при вирішенні спору, не можна визнати послідовною.

Колегія суддів відзначає, що час народження дитини, час звернення позивача до суду, підстави, предмет позову, факт, який процесуальним порядком просить встановити позивач, а також установлені під час судового розгляду факти і обставини, що мають значення в справі, в сукупності визначають істотну специфіку справи щодо застосування відповідних положень матеріального та процесуального права.

За приписами ст. 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини (ч. 1); у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (ч. 2); оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття (ч. 3); до вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується (ч. 6).

КпШС України у ст. 56 передбачав правила, за якими особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис; якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років (ч. 1); особа записана батьком дитини за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, не має права оспорювати батьківство, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що вона фактично не є батьком цієї дитини (ч. 2).

Станом на день народження ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був чинним КпШС України, а також Закон України «Про судоустрій» від 05.06.1981, який передбачав, що Верховний Суд України дає керівні роз`яснення судам у питаннях застосування республіканського законодавства, що виникають при розгляді судових справ; керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України є обов`язковими для судів, інших органів і службових осіб, що застосовують закон, по якому дано роз`яснення (ст. 40 ч. 1, ст. 45 ч. 1 п. 2).

Верховний Суд України у постанові від 25.02.2015 у справі № 6-20цс15 висловив правову позицію, відповідно до якої:

за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004;

оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС України, при вирішенні питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини;

при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до ІНФОРМАЦІЯ_5 , необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини;

справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилася не раніше 01.01.2004, суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційний суд не знаходить підстав для відступу від змісту такої правової позиції по суті у справі, що розглядається стосовно подібних правовідносин із оспорювання батьківства та щодо порядку доказування відповідного предмету, тому повинен враховувати її при виборі і застосуванні правових норм до спірних правовідносин (ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України).

Таким чином, беручи до уваги дату народження дитини слід констатувати, що до спірних правовідносин застосовуються норми КпШС України. За змістом обов`язкових на момент народження дитини та на час закінчення річного строку на оспорювання батьківства, передбаченого ст. 56 КпШС України, роз`яснень, сформульованих у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»:

особа, яка записана батьком дитини, управі оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис, а враховуючи, що перебіг встановленого ст. 56 КпШС річного строку на оспорювання батьківства починається з того часу, коли особа, яка з її відома записана батьком дитини, дізналась або повинна була дізнатися про вчинення запису, та обставина, що особа, з відома якої вчинено запис, дізналася, що вона не є батьком дитини, після закінчення цього строку, не змінює порядок його обчислення, але може бути врахована при вирішенні питання щодо поважності причин пропуску строку (п. 15);

для доказування обставин, що пов`язуються зі встановленням батьківства, можуть використовуватися фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері й особи, яка вважається батьком дитини, ведення ними спільного господарства до народження останньої, або спільне її виховання чи утримання, докази, що достовірно підтверджують визнання особою батьківства (листування, показання свідків, інші докази, в т.ч, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують певні факти і обставини тощо), а не сам по собі факт біологічного походження дитини, водночас у необхідних випадках може призначатися відповідна судова експертиза (п. 13).

З наведеного випливає наступне.

Тлумачення стороною позивача положень ст. 56 КпШС України стосовно можливості для особи, яка записана як батько дитини в книзі записів народжень, оспорити проведений запис саме в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав, помилкове, позаяк така особа управі оспорити запис безвідносно до факту смерті матері дитини чи позбавлення її батьківських прав і не може бути позбавлена права на таке оспорювання установленим порядком, тоді як указані умови для оспорювання відповідного запису стосуються особи, яка фактично є батьком дитини, якщо батьком записано іншу особу. Обставини, зазначені у частині другій статті 56 КпШС України, не мають стосунку до справи.

Підстави для оспорювання батьківства, зазначені у ст. 136 СК України, істотно відрізняються від підстав для його оспорювання, передбачених у ст. 56 КпШС України, зокрема, відповідно до норми ст. 136 ч. 2 СК України, положень ст. 179 ч. 1 ЦПК України, безпосереднім предметом доказування є відсутність кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною, залежно від доведення якого суд постановляє відповідне рішення, тоді як норми частини першої статті 56 КпШС України, які підлягають застосуванню в спорі, не передбачають безпосередньо такого предмету доказування, хоча й не виключають можливості доказування такої обставини. Тому відповідний експертний висновок, що може бути важливим доказом у спорі, водночас, виходячи з диспозиції частини першої статті 56 КпШС України і відповідного предмету доказування, не може вважатися єдиним доказом у спорі і підлягає оцінці в сукупності з іншими доказами, що можуть забезпечуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів не може погодитись й із тлумаченням стороною відповідача однорічного строку, встановленого частиною першою статті 56 КпШС України, як припинувального. Так, за змістом правової конструкції, застосованої для формулювання норми закону щодо цього строку, та з урахуванням положень ст.ст. 9, 10, 11 КпШС України, якими передбачено, що позовна давність поширюється на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, у випадках, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України і в таких випадках застосовується судом відповідно до цивільного законодавства, якщо інше не встановлено законом, із відповідним порядком її обчислення, строк, про який ідеться, відповідає умовам, встановленим законом саме для позовної давності. Передбачалася можливість врахування поважності причин пропуску цього строку і, відповідно, можливість його поновлення, що є ознакою саме позовної давності, при цьому, позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в ньому (ст.ст. 71, 72, 75, 80 ЦК Української РСР (1963 р.)). Зрештою, у подальшому законодавець кваліфікував відповідний строк саме як позовну давність (ст. 20, ст. 136 ч. 6 СК України).

Відтак, позивачу ОСОБА_1 належало протягом року з того часу, коли йому стало або повинно було стати відомо про запис його батьком ОСОБА_5 , пред`явити позов про оспорювання батьківства, у разі пропуску цього строку з поважної причини просити його поновити та довести як підстави позову і його вимоги, так і підстави для поновлення пропущеного строку у порядку, передбаченому цивільним процесуальним законом на час розгляду позову, зокрема, із застосуванням засобів доказування та правил встановлення певних фактів, передбачених таким процесуальним законом.

Наявні докази і матеріали справи в їх сукупності, взаємозв`язку та з урахуванням часу відповідних подій і виникнення відповідних юридичних фактів, приводять колегію суддів до таких висновків.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 у заяві зазначив, що ані до весілля, ані після нього інтимної близькості із дружиною ОСОБА_2 не мав, йому здалося дивним дочасне народження сина, однак дружина його запевнила, що це його син і хвилюватися нема чого, просто він народився раніше строку, а після 14 років подружнього життя, коли стосунки у подружжя зіпсувалися, він, оскільки його увесь час мучили сумніви щодо походження дитини, вирішив це з`ясувати у дружини і на його здогадки вона зізналася, що на час реєстрації шлюбу вона вже була вагітною від іншого чоловіка, про що не змогла сказати (а.с. 2-4).

Виходячи з правової позиції позивача та наданих ним суду доказів шляхом повідомлення про відповідні відомі йому факти і обставини (ст. 57-60, ст. 61 ч. 1, ст.ст. ст.ст. 62, 63, 184 ЦПК України), слід констатувати, що відповідно до цієї позиції у період щонайменше із січня 1999 року по вересень 1999 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не було подружньої інтимної близькості, у цей період не могло відбутися зачаття дитини. Оскільки дитина народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , йдеться про відсутність близькості між чоловіком і дружиною протягом періоду, що тривав принаймні у межах 14 місяців до дня народження дитини. Водночас, дитина народилася через 7,5 місяців після укладення сторонами шлюбу, а позивач пояснював, що народження дитини раніше звичайного строку його здивувало, проте, він задовольнявся поясненням дружини, що дитина народилася раніше строку. Показання позивача узгоджуються зі змістом позовної заяви власне щодо виникнення у нього сумнівів у його батьківстві через дочасне народження дитини, проте, одночасно вказують по суті не на передчасність народження дитини, а на неможливість його батьківства щодо дитини. Із фактом запису його батьком дитини позивач був обізнаний одразу і щонайменше з моменту видачі свідоцтва про народження дитини пересвідчився у цьому наочно.

За таких обставин, позивач вказав на певні очевидні підстави для сумнівів у тому, що він є батьком ОСОБА_5 , як це було записано в документах і який народився у належний строк, ці сумніви виникли одразу ж після народження дитини, що визнано та підтверджено позивачем. У цьому зв`язку значення має саме факт і час виникнення відповідних сумнівів у батька дитини та наявності істотних фактичних підстав для цього, на які він вказує. Отже, право на позов виникло у ОСОБА_1 не пізніше 20.04.2000, перебіг річного строку, передбаченого ст. 56 ч. 1 КпШС України, розпочався для нього з 21.04.2000 і закінчився 20.04.2001, тобто, практично за 14 років до часу, який позивач визначає таким, коли дізнався про те, що не є батьком дитини, та до часу пред`явлення позову до ОСОБА_2 .

Питання про поновлення строку на звернення до суду із позовом про оспорювання батьківства має значення саме щодо вказаного вище річного строку, тому посилання позивача як на підстави для поновлення цього строку на перебування на військовій службі, а у період 2014-2015 рр. на безпосередню участь у антитерористичній операції не мають правового значення, оскільки не стосуються цього строку. Доводів, які б вказували на поважність причин для пропуску відповідного строку у період, що може мати правове значення і знаходиться у розумних межах після спливу у квітні 2001 року такого строку, позивач не наводив, сама по собі військова служба, яку він проходив, не є такою обґрунтованою і доведеною причиною пропуску строку. Понад те, з огляду на фактичні обставини справи, правову позицію позивача та відповідні докази (зміст пояснень і показань), колегія суддів не може визнати обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи, твердження ОСОБА_1 про те, що за наявності таких підстав для сумнівів у батьківстві та за перебування у шлюбі із ОСОБА_2 понад 15 років це питання не виникало та не з`ясовувалося ним до періоду 2014-2015 рр. Сторони надто тривалий час перебували в шлюбі, проживали сім`єю, виховували сина ОСОБА_10 , діяли в інтересах дитини, із дотриманням її законних прав та інтересів.

Правова позиція відповідача ОСОБА_2 , яку вона зайняла, її пояснення та показання не мають визначальної ваги у контексті виникнення у позивача ОСОБА_15 права на позов із установлених судом підстав і питання щодо строку на звернення до суду із відповідним позовом. Наведені обставини виключали можливість поновлення строку, про яке просив позивач.

Питання своєчасності пред`явлення батьком дитини позову про оспорювання батьківства має істотне значення з точки зору підстав для такого позову, предмету доказування, порядку і можливостей доказування, встановлення фактів, обсягу прав і обов`язків сторін у цивільному процесі. Так, норми ЦПК України (1963 р.), який діяв до 01.01.2005, не містили положень, які б передбачали наслідки ухилення особи від участі в експертизі, у формі визнання судом факту, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмови в його визнанні, як це передбачено ЦПК України (2004 р.) (ст.ст. 57-61 ЦПК України (1963 р.), ст. 146 ЦПК України (2004 р.)).

Враховуючи, що у період, коли ОСОБА_1 уже мав право на позов і/або міг ставити питання про поновлення у розумних межах строку для звернення до суду і, відповідно, з урахуванням предмету доказування, передбаченого ст. 56 ч. 1 КпШС України, повинен був (міг) доводити позов передбаченими для цього процесуальними засобами, можливість визнання або спростування факту батьківства щодо дитини шляхом визнання судом відповідного факту (відмови в такому визнанні) внаслідок ухилення особи від участі в експертизі виключалася. Цивільним процесуальним законом на відповідний час такий спосіб встановлення фактів, що мають значення в справі, не був передбачений.

Натомість із набранням 01.01.2004 чинності СК України виник новий спеціальний і прямо передбачений законом предмет доказування відсутність (наявність) кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною. Це знайшло відображення у нормах ЦПК України, що набрав чинності з 01.01.2005, якими були запроваджені нові можливості, засоби і правила встановлення певних фактів, зокрема, визнання судом факту, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмова в його визнанні, якщо відповідна особа, яка бере участь у справі, ухиляється від участі в експертизі. Позивач пояснив апеляційному суду, що просить визнати на підставі ст. 146 ЦПК України те, що ОСОБА_4 не є його сином, як факт у процесуальному розумінні, це прохання не є позовною вимогою.

Частиною другою статті 146 ЦПК України (2004 р.) установлено, що у разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи. Тобто, привід може бути застосовано саме до визначеного цією нормою закону учасника процесу відповідача, для застосування приводу щодо інших осіб суд правової підстави не має. Ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством і не є обов`язковим для нього (ст. 19 ч. 1 Конституції України, ст. 14 ч. 2 ЦК України). Між тим, до експертної установи для забору крові слід було з`явитись одночасно позивачу, відповідачу і дитині, суд попри відповідне формулювання процесуальної норми застосував примусовий привід до експертної установи відповідача ОСОБА_2 разом із сином ОСОБА_16 , який не є відповідачем у справі. Тож суд фактично вживав заходів для забезпечення проведення експертизи, що, втім, не були виконані органом поліції, а щодо дитини в даному випадку примусовий привід до експертної установи й не передбачений законом. Відмова дитини від участі в експертизі за цих умов не може вважатися неправомірною. Інших, окрім застосованих, процесуальних і фактичних можливостей для результативного виконання ухвали про призначення судової експертизи місцевий суд не мав.

Далі. Визнання судом відповідного факту або відмова в такому за правилами, передбаченими ст. 146 ЦПК України, з огляду на особливості цього процесуального інституту є не обов`язком суду, а його правом. Сама по собі неявка за наведених вище обставин відповідача ОСОБА_2 і сина ОСОБА_5 на експертизу ще не є безумовною підставою для визнання або відмови у визнанні судом факту щодо біологічного походження дитини, відсутності (наявності) кровного споріднення між нею та ОСОБА_1 . Відповідне питання вирішується судом у конкретному випадку з урахуванням, зокрема, характеру і суті спірних правовідносин, їх особливостей, дій сторін, спрямованих на реалізацію своїх сімейних (цивільних) і процесуальних прав і обов`язків, наявності фактичних підстав для встановлення відповідного факту в такий спосіб, значення для сторін висновку експерта тощо.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що не кожен факт може бути визнаний у порядку ст. 146 ч. 1 ЦПК України, а позивач не може мати матеріально- і процесуально-правових переваг перед відповідачем через те, що пропустив строк звернення до суду із позовом, підстав для поновлення якого немає, внаслідок чого, звернувся до суду в час, коли виникли новий предмет доказування і нові процесуальні засоби доказування, які були відсутні в період, у який в інших умовах і в іншому процесуальному порядку ОСОБА_1 управі був реалізувати право на позов про оспорювання батьківства, чого не зробив. Протилежне необґрунтовано створює на користь позивача дисбаланс у передбачених матеріальним і процесуальним законом правах і обов`язках сторін, що по суті порушує принципи рівності сторін перед законом і рівності їх прав і обов`язків (ст. 5, ст. 10 ч. 2 ЦПК України).

Зважаючи на специфічність спірних правовідносин і факту, що його просить процесуальним порядком встановити позивач, колегія суддів не вважає себе вправі та не вважає можливим за відсутності фактичних (матеріальних) підстав і даних щодо біологічного походження дитини, відсутності (наявності) кровного споріднення між нею та позивачем, суто процесуальним порядком на підставі ст. 146 ЦПК України визнати факт, що ОСОБА_4 не є сином ОСОБА_1 . За конкретних обставин, що встановлені в справі, і попри те, що за загальним правилом судом застосовується той процесуальний закон, що є чинним на час розгляду справи (ст. 2 ч.ч. 1, 3 ЦПК України), таке визнання факту не може бути функцією суду і не може бути законним і обґрунтованим.

Відтак, суд першої інстанції правильно відмовив у позові внаслідок його необґрунтованості та недоведеності і вірно вказав окрім цього, що попри ці підстави для відмови в позові позивачем пропущена й позовна давність, підстав для поновлення якої немає. Суд загалом правильно застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини, хибні міркування про припинувальний характер відповідного строку, встановленого законом, на правильність по суті рішення суду не впливають і не призвели до неправильного вирішення справи, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Рішення місцевого суду загалом відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості. Доводи апеляції наведеного не спростовують і не дають передбачених законом підстав для встановлення проханого факту, скасування рішення суду та задоволення позову, тому на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію позивача слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді