Апеляційний суд міста Києва
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3067/16 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.,

при секретарі Мікітчак А.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Солом'янський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві про виселення з житлового приміщення.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про виселення з квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL4044 від 22 квітня 2008 року та додаткової угоди до нього, який був укладений між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4, останній було надано кредит в сумі 180000 доларів США на строк до 01 квітня 2028 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 14 % річних.

В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором, між позивачем з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 з іншої сторони було укладено договір іпотеки від 22 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаранюк О.З., предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належала іпотекодавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23 січня 2004 року .

Оскільки позичальник порушувала взяті на себе зобов'язання щодо строків сплати платежів за кредитним договором, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25.07.2012 позовні вимоги було частково задоволені, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 в сумі 1483035,09 грн. було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

04 червня 2014 року позивачем було направлено вимогу відповідачам, які на той час були зареєстровані у квартирі, про добровільне звільнення житлового приміщення, проте зазначена вимога відповідачами не була виконана. Так як вимога не була виконана, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Зокрема зазначала, що позивач - банк, є фінансовою установою, а відтак він не може забезпечити відповідачів іншим житлом. На думку представника позивача забезпечувати житлом відповідачів повинна держава. Крім того, представник позивача звернув увагу на те, що жодна норма права не передбачає забезпечення відповідачів житлом Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Сторони в судове засідання не з'явились.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи були повідомлені, про що свідчать зворотні поштові повідомлення, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що правові підстави до задоволення позовних вимог про виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення відсутні.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

При ухваленні рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

У відповідності до Генерального договору про надання кредитних послуг №ВL4044 від 22 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ «Універсал банк» та ОСОБА_4, останній було надано кредит в сумі 180000 доларів США з кінцевим терміном повернення коштів до 01 квітня 2028 року, з покладенням на позичальника обов'язку сплати 14 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

В якості забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Генеральним договором про надання кредитних послуг між позивачем, як іпотекодержателем, та ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_5, як іпотекодавцями, було укладено Договір іпотеки від 22 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гаранюк О.З., предметом якого є квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Зазначена квартира належала іпотекодавцям на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.01.2004.

У зв'язку з невиконанням позичальником зобов'язань за кредитним договором ПАТ «Універсал Банк» звертався до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки і рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 липня 2014 року вимоги банку було задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 в розмірі 1483035,09 грн. суд звернув стягнення на квартиру АДРЕСА_1, (а.с. 21-34)

З довідки за формою №3 вбачається, що станом на 02 квітня 2014 року в квартирі значились зареєстрованими ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітня ОСОБА_6 (а.с. 35).

02 червня 2014 року ПАТ «Універсал Банк» направив відповідачам вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення, (а.с. 36). Оскільки відповідачі у добровільному порядку не звільнили спірне житло, позивач пред'явив до суду позов про їх виселення без надання іншого жилого приміщення.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону № 898-ІУ іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону № 898-ІУ у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом № 898-ІУ.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону № 898-ІУ звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону № 898-ІУ.

Так, згідно з частиною другою статті 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону № 898-ІУ передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

За змістом зазначених норм відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_6, яких просив виселить позивач із квартири , яка є предметом іпотеки і придбана не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно повинно надаватися інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 р. у справі №6-447 цс 15, яка є обов'язковою до застосування судами України зазначається, що при виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. В постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року висловлено правову позицію щодо проведення реєстрації у квартирі неповнолітніх дітей, переданій у іпотеку боржником, після укладення договору іпотеки і без згоди іпотекодержателя. Про такі дії боржника, як порушення умов договору іпотеки Верховний Суд України не зазначає..

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є правильним.

Отже, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч.2 ст. 109 ЖК України, ст.ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» дійшов до обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування до спірних правовідносин норм матеріального права та порушення процесуальних норм, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга представника позивача не містить, а до апеляційного суду представник позивача не з'явився.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторони позивача, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: