АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

14 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Стрижеуса А.М., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.09.2015 року у задоволенні данного позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про задоволення його позову у повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процессуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи та помилковість і необґрунтованість висновків суду. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув увагу, що умови спірного договору є не справедливими, оскільки обмежують його права як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст.230 ЦК України та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставами для визнання його недійсним. Крім того, вважає, що відповідач не може надавати послуги з фінансового лізингу, оскільки немає відповідної ліцензії.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 двічі не з'явився, повідомлявся належним чином за адресою наявною у матеріалах справи та зазначеною ним у позовній заяві та апеляційній скарзі. Зважаючи на положення ч. 5 ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала його повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Представник відповідача Міщенко А.Л. просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач володів повною, необхідною та достовірною інформацією про положення договору, волевиявлення позивача було вільним та відповідало його внутрішній волі, договір фінансово лізингу містить всі істотні умови договору а тому при його укладенні права позивача не були порушені.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

За змістом ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав і обов'язків є договір.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦПК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правове регулювання договірних відносин фінансового лізингу здійснюється за допомогою спеціального закону «Про фінансовий лізинг».

Ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

У ст. 6 Закону передбачено, що Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, і врегулювати свої відносини на власний розсуд, за виключенням, коли в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає зі змісту або із суті відносин між сторонами.

Як убачається з матеріалів справи та установлено судом 10.10.2014 року між сторонами був укладений Договір № 01/14-00380 фінансового лізингу з додатками предметом якого було отримання ОСОБА_1 у лізинг автомобіля «Skoda Superb» на строк та умовах погоджених в цьому договорі.

На виконання договору позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 41 700 грн. 00 коп. з призначенням «комісія за організацію договору фінансового лізингу», що підтверджується копією квитанції від 10.10.2014 року ( а.с.19).

24.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення здійсненого ним платежу в сумі 42 100 грн., пославшись на те, що послуга за яку він сплатив йому не предоставлена (а.с.20)

Порядок розрахунків та оплати усіх платежів, сплату комісії сторони виклали у п.8 укладеного ними Договору та додатках до нього.

Укладаючи договір, сторони з'ясували, на яких умовах він укладається, погодили усі істотні умови щодо предмету лізингу, строку, розміру платежів, та інші умови в тому числі і відповідальності сторін за його невиконання, з власної ініціативи взяли на себе певні зобов'язання за даним договором, почали їх виконувати. Договір лізингу підписаний позивачем на кожній його сторонці і в цілому та без застережень.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

За змістом частини 2 зазначеної норми Закону для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак, як то: умови договору порушують принцип добросовісності ( п. 6.ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Твердження позивача про те, що укладений ним з відповідачем договір порушує принцип добросовісності і створюють істотний дисбаланс прав та обов'язків є непереконливими та не доведені ніякими доказами.

Крім того, до правовідносин сторін у даному випадку норми Закону України «Про захист прав споживачів» мають застосовуватися у системному зв'язку з Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Положеннями статті 203 ЦК України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не мав права укладати з ним договір фінансового лізингу за відсутності відповідної ліцензії, колегія суддів не може взяти до уваги оскільки ТОВ «ЛК «Автофінанс» було взято на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу і в цьому випадку здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування про що надано відповідне роз'яснення Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг за № 5831/16-8 від 09.08. 2013 року (а.с.50)

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б давали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними правовідносини, суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/33777/14-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15326/2016

Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.