Справа № 129/2530/15-ц Провадження № 22-ц/772/2711/2016Головуючий в суді першої інстанції Волошина Т. В.
Категорія 43Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Оніщука В.В., Зайцева А.Ю.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в квартиру,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до Дадижинського міського суду Вінницької області із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що сторони знаходилися в зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 1991 року по 12 серпня 2014 року, який рішенням Гайсинського районного суду було розірвано. Під час спільного проживання вони набули двокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1, придбану згідно договору купівлі-продажу від 28.12.2007 року, що зареєстровано приватним нотаріусом Гайсинського нотаріального округу під № 2890. Рішенням Гайсинського районного суду від 28 квітня 2015 року вищевказану квартиру визнано спільною сумісною власністю подружжя і за позивачем визнано право на ідеальну 1/2 частину права власності цієї квартири. На даний час позивач зареєстрував своє право власності на 1/2 частину спірної квартири, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2015 року. Проте, для того, щоб уникнути скандалів, оскільки це негативно відображається на здоров'ї позивача, на час вирішення в законному порядку питання про право власності на частину квартири, він змушений був тимчасово переїхати на проживання до своїх родичів. Далі, маючи намір, повернутися та проживати у спірній квартирі отримав відмову. Після чого він неодноразово звертався до відповідача з приводу вселення в квартиру, однак остання всіляко перешкоджає йому у здійсненні своїх законних прав на проживання у квартирі шляхом недопущення в квартиру. У зв'язку з чим він змушений тимчасово проживати у своїх родичів, оскільки іншого житла не має.

25.05.2016 року позивач ОСОБА_5 уточнив позовні вимоги шляхом подачі письмової заяви, в якій просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_2 по володінню та користуванню двокімнатною житловою квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення його у вказану вище спірну квартиру.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні правом власності шляхом вселення в квартиру - задоволено частково.

Усунуто перешкоди ОСОБА_5 в користуванні квартирою АДРЕСА_1, які чинить ОСОБА_2 шляхом вселення ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 5400 грн за надання правової допомоги адвокатом. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 551,20 грн. на користь держави.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просять рішення суду скасувати як незаконне, поставновлене з порушенням норм матеріального права і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права.

Обгрунтованим визнається рішення, коли висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду повністю відповідає вказаним нормам.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 19.12.1991 року, запис за № 271, складений відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Гайсин, рішенням Гайсинського районного суду від 12.08.2014 року шлюб між ними розірвано.

За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 28.12.2007 р. ОСОБА_2 за 6641 грн придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 37,9 м2, житловою площею 27,9 м2.

У реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна станом на 29.12.2012 року зареєстровано вищезазначену квартиру за ОСОБА_2

ОСОБА_5 зареєстрований проживаючим в квартирі АДРЕСА_1 з 13.02.2008 року, що стверджується відміткою у паспорті.

ОСОБА_3 є вітчимом ОСОБА_2, зареєстрований проживаючим в квартирі АДРЕСА_1 з 05.08.2008 року.

Квартира АДРЕСА_1 складається з двох кімнат, житловою площею 27,9 кв. м, у тому числі 1-а кімната - 15,70 кв. м, 2-а кімната - 12,20 кв. м, кухня - 4,50 кв. м, вбиральні - 0,70 кв. м, ванної кімнати - 1,50 кв. м, коридору - 2,90 кв. м., що підтверджується технічними характеристиками внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень.

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2015 року визнано за ОСОБА_5 право власності на ідеальну 1/2 частину двохкімнатної житлової квартири АДРЕСА_1 загальною площею 37,5 кв.м, в тому числі житловою площею 27,9 кв.м.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.08.2015 вбачається, що за позивачем ОСОБА_5 17.07.2015 зареєстроване право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Згідно довідки, виданої сільським головою Бомко С.П. за № 276 від 25.08.2015 ОСОБА_5, 1951 року народження дійсно проживає в АДРЕСА_3 без реєстрації місця проживання.

У спірну квартиру позивача не пускають.

З посвідчення НОМЕР_1, виданого 01.06.2007 вбачається, що ОСОБА_5 призначено пенсію по інвалідності 2 групи.

Рішенням 49 сесії 6 скликання Гайсинської міської ради від 16 жовтня 2015 року про перейменування вулиць та провулків м. Гайсин АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР.

Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Як визначено ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Сторонами не заперечується наявність конфліктних відносин між ними, а враховуючи факт звернення позивача до правоохоронних органів, суд приходить до висновку про наявність перешкод позивачу у користуванні належною йому частиною спірної квартири.

Оскільки, позивач ОСОБА_5 є співвласником квартири АДРЕСА_1, а тому на рівні із іншим співвласником має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю часткою квартири, його право має бути захищено судом шляхом вселення в дану квартиру.

Доводи відповідачки ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_8 про те, що позивач ОСОБА_5 добровільно залишив спірну квартиру і добровільно проживає за іншою адресою, що стверджується актом від 26.11.2014, підписаним ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються як показами самих сторін, які не заперечували наявність конфліктних відносин між ними як з моменту залишення ОСОБА_5 спірного житла у 2014 року, так і на момент розгляду справи у суді першої інстанції, а також допитаних судом свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та доказами зверненням позивача до правоохоронних органів з причин недопущення до спірного житла.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307,308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом :