АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Прокопчук Н.О., Стрижеуса А.М.

при секретарі: П'ятничук В.Г.

за участю:

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача Прядко М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсними окремих положень договору,

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Банк Форвард» про визнання недійсним положення щодо комісійної винагороди за розрахункове обслуговування у розмірі 2,99% в розділі 3 Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту, а також положення про сплату 747,50 грн. за розрахункове обслуговування передбачене в розділом 2 Договору про надання споживчого кредиту №109273493 від 24.09.2013 укладеного між сторонами.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2015 відмовлено в задоволенні вищевказаного позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи та порушення норм матеріального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив надані позивачем докази. Зазначила, що судом не було взято до уваги посилання позивача на п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Н,БУ від 10.05.2007 №168. Вказала, що у відповідача були відсутні правові підстави для встановлення комісійних платежів в кредитному договорі.

Справа № 761/21089/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/442/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Савицький О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Саліхов В.В.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2013 між ТОВ «Банк Руский Стандарт» (змінило найменування на ПАТ «Банк Форвард») та ОСОБА_5 було укладено договір про надання споживчого кредиту №109273493 відповідно до умов якого останній було надано кредитні кошти у розмірі 25 000 грн. до 24.09.2016 зі сплатою відсоткової ставки у розмірі 0,01% річних та позивачу було відкрито рахунок НОМЕР_1. Згідно з розділом 2 вищевказаного кредитного договору та довідки про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту від 24.09.2013, відповідач встановив комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 2,99% за період з 1 по 36 місяць користування кредитом від суми кредиту (а. с. 5). Відповідно до п. 6.2.2 положення 6 до Наказу №57 від 02.03.2015, клієнт зобов'язується сплачувати Банку комісії за КО у випадках та в порядку передбачених Тарифами (а. с. 42-47). Відповідач умови кредитного договору виконав надавши позивачу кошти, а останній отримав ці кошти та використав їх на власний розсуд. Позивач вважаючи незаконним пункту щодо стягнення комісійної винагороди за надання розрахункового обслуговування в межах кредитного договору №109273493 від 24.09.2013 звернувся до суду з відповідним позовом.

Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Відповідно до ч. 2. ст. 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

З матеріалів справи вбачається, що 24.09.2013 відповідач отримав від позивачапропозицію, укласти кредитний договір та погодився на умови такого договору.

Також з матеріалів справи вбачається, що до умов вказаного кредитного договору вносились зміни за погодженням сторін у відповідності до п.п. 9.1.-9.5. цих Умов.

Згідно п. 1.37. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-ІІІ (далі - Закон №2346-ІП), розрахунково-касове обслуговування - послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами.

Згідно з п. 3.4. Умов по кредитам, які є невід'ємною частиною Договору, з якими позивач ознайомлений, згоден, які розуміє та зобов'язується дотримуватись, за ведення Рахунку та за здійснення передбачених цими Умовами операцій за Рахунком Клієнт зобов'язаний сплачувати Банку щомісячну комісію за розрахунково-касове обслуговування в розмірі, зазначеному в Заяві-оферті. Такими операціями, зокрема, є: 1) зарахування суми кредиту на Рахунок (п. 2.1 Умов по кредитам); 2) після зарахування суми Кредиту, на Рахунок Банк здійснює їх списання/безготівкове перерахування згідно з дорученням(-ями) Клієнта, викладеним(-и) в Заяві-оферті (п. 2.3. Умов по кредитам, п. 3. Заяви-оферти); 3) зарахування коштів на рахунок, внесених Клієнтом (п. 3.7. Умов по кредитам); 4) зарахування коштів на рахунок, внесених Клієнтом (п. 3.10 Умов по кредитам); 5)списання з Рахунку сум грошових коштів, помилково зарахованих на Рахунок (п. 3.12 Умов по кредитам); 6) перенесення Банком залишку коштів після закриття Рахунку на відповідні балансові рахунки Банку та врахування на таких рахунках до моменту звернення Клієнта до Банку відносно розпорядження зазначеними коштами, перерахування залишку за дорученням Клієнта (п.п. 3.2, 3.13 Умов по кредитам); 7) списання коштів з Рахунку на користь третьої особи у випадку відступлення вимоги права за Договором (повністю або частково) третій особі (п. 7.2. Умов по кредитам).

Враховуючі вищезгадані обставин можливо зробити висновок про те, що комісійна винагорода за розрахункове обслуговування, яку оспорює позивач, передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за здійснення розрахункового обслуговування рахунку за дорученням клієнта відповідно до умов укладеного договору та не є такою, що здійснюється банком на свою користь.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2015 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. ч 1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, за якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Зазначені вище норми вказують на те, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту.

Враховуючі, що при розгляді справи в суді першої інстанції не було встановлено наявності у спірному договорі несправедливих умов для позивача колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаного позову правильними.

При цьому колегія суддів, постановляючи ухвалу приймає до уваги той факт, що при розгляді справи в суді першої інстанції представники позивача не змогли пояснити, чому саме до відповідача звернулася позивач з приводу вказаного кредиту, враховуючі, що самі представники підтвердили факт, що сплата спірних платежів є загальною практикою усіх банківських установах.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив докази позивача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки останні не підтверджуються матеріалами справи.

Також безпідставними на думку колегії суддів є посилання в апеляційній скарги на те, що між позивачем та Банком повинен бути укладений окремий договір про розрахунково-касове обслуговування, оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно Договір між Банком з позивачем містить в собі елементи кредитного договору та договору банківського рахунка.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 315, 325 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Н.О. Прокопчук

А.М.Стрижеус