Справа № 522/9208/15-ц
Провадження 2/522/2515/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді - Бойчука А. Ю.

при секретарі - Скибінській Є. С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, -

В С Т А Н О В И В:

До суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» звернулась ОСОБА_1, в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «LEXUS LX 570», д/н НОМЕР_1, 2008 року випуску, скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 від 15.11.2014 року та відновити реєстрацію за ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «PORSCHE PANAMERA 4S», д/н НОМЕР_2, 2010 року випуску, оформленим за довідкою-рахунком від 03.12.2014р. та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ТОВ і «Факторингова компанія «Інвест кредит груп», і відновити реєстрацію за ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобиля «LAND ROVER RANGE ROVER», д/н НОМЕР_2, 2011 року випуску, оформленим за довідкою-рахунком від 05.12.2014 року та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп», і відновити реєстрацію за ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA LAND CRUISER 200», д/н НОМЕР_2, 2012 року випуску, оформленим за довідкою-рахунком від 05.12.2014р.та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп», і відновити реєстрацію за ОСОБА_2. При цьому посилалась на те, що в період з 13 листопада 2003 року по 04 січня 2015 року вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. 15.08.2009 року вони придбали у власність легковий автомобіль LEXUS LX 570, д/н НОМЕР_2 (наразі д/н НОМЕР_1), 2008 року виготовлення; 21.09.2010 року - легковий автомобіль PORSCHE PANAMERA 4S, д/н НОМЕР_2 (наразі д/н НОМЕР_3), 2010 року виготовлення; 23.07.2011 року - легковий автомобіль LAND ROVER RANGE ROVER, д/н НОМЕР_2 (наразі д/н НОМЕР_5), 2011 року випуску; 18.12.2012 року - легковий автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, д/н НОМЕР_2 (наразі д/н НОМЕР_4), 2012 року виготовлення. Усі зазначені транспортні засоби були зареєстровані на ім'я відповідача ОСОБА_2, що підтверджується витягом з бази даних АІС «Автомобіль» УДАІ ГУМВС України в Одеській області та національної автоматизованої, інформаційної системи ДАІ. На початку 2015 року вона дізналася, що відповідач в жовтні та грудні 2014 року, у період часу, коли вона вже звернулась з позовом до суду про розірвання шлюбу та поділ спільного майна, продав вищеперераховані автомобілі без її згоди, зокрема, LEXUS LX 570, д/н НОМЕР_2, 2008 року виготовлення знятий з обліку для реалізації року та зареєстрований за новим власником - ОСОБА_3 15 листопада 2014 року. Три інші транспортні засоби відповідач продав ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп», згідно до листа відділу організації реєстраційно-екзаменаційної роботи управління ДАІ ГУ УМВС України в Одеській області від 12.02.2015 року. Вважає, що правочини з відчуження ОСОБА_2 автомобілів, що мали місце наприкінці 2014 року, виходять за межі дрібного побутового, оскільки продані автомобілі належать до цінного майна та являють собою велику цінність для неї, отримання її згоди у письмовій формі є обов'язковою та необхідною умовою для продажу такого майна, через що вищезазначені договори мають бути визнані недійсними з моменту їх укладення у судовому порядку на підставі ст.ст. 60, 65 СК України, ст.215-216 ЦК України. Крім того, вважає, що її порушені права мають бути відновлені за правилами реституції шляхом скасування державної реєстрації транспортних засобів за новими власниками та відповідного відновлення реєстрації за колишнім власником - ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_5 позов підтримала, просила суд його задовольнити, представник відповідача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6 проти позову заперечував, надавав в ході розгляду справи 19.09.2015р. письмові заперечення на позов, в яких посилався на те, що в листопаді 2014 року до Приморського районного суду м. Одеси позивачкою поданий позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільної сумісної власності. Наприкінці травня 2015 року позивач подала заяву про збільшення позовних вимог (копія додається), в яких позивачка просила стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію у розмірі 125000,00 доларів США вартості легкових автомобілів, а саме: «LAND ROVER RANGE ROVER» 2011 р. в.; «LEXUS LX 570» 2008 p. в..; «TOYOTA LAND CRUISER 200» 2012 p. в.; «PORSCHE PANAMERA 2010 p.в. Вважає, що позивачка скористувалась своїм законним правом на отримання грошової компенсації від продажу майна, яке було спільно набуте у період шлюбу з ОСОБА_2 При вирішенні спору просить врахувати правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015р. у справі №6-7 цс15.

Представники відповідачів- ОСОБА_3, ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» в судове засідання не з'явились, про причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача за довіреністю ОСОБА_5 представниак відповідача ОСОБА_2 за довіреністю ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 13 листопада 2003 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 13.11.2003р.

Згідно до витягу з бази даних АІС «Автомобіль» УДАІ ГУМВС України в Одеській області від 31.01.2015р., за відповідачем ОСОБА_2, в період з 13.11.2003р. по 24.12.2014р. були зареєстровані автомобілі, зокрема, «LEXUS LX 570», д/н НОМЕР_1, 2008 року випуску, «PORSCHE PANAMERA 4S», д/н НОМЕР_2, 2010 року випуску, «LAND ROVER RANGE ROVER», д/н НОМЕР_2, 2011 року випуску, «TOYOTA LAND CRUISER 200», д/н НОМЕР_2, 2012 року випуску.

Згідно договору від 05.12.2014р., ОСОБА_2 продав «ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» автомобіль «LAND ROVER RANGE ROVER», д/н НОМЕР_2, 2011 року випуску.

Згідно договору від 05.12.2014р., ОСОБА_2 продав «ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» «TOYOTA LAND CRUISER 200», д/н НОМЕР_2, 2012 року випуску.

Згідно договору від 03.12.2014р., ОСОБА_2 продав «ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» PORSCHE PANAMERA 4S», д/н НОМЕР_2, 2010 року випуску.

Згідно до довідці-рахунку №873060 від 30.10.2014р., автомобиль LEXUS LX 570, д/н НОМЕР_2 був придбаний ОСОБА_3.

Судом також встановлено, що в провадженні Приморського районного суду м.Одеси перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 (прізвище після реєстрації 21.02.2015р.нового шлюбу- ОСОБА_1) до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільної сумісної власності, згідно якого позивач просила, зокрема, стягнути грошову компенсацію вартості легкових автомобілів, а саме: «LAND ROVER RANGE ROVER» 2011 р. в.; «LEXUS LX 570» 2008 p. в..; «TOYOTA LAND CRUISER 200» 2012 p. в.; «PORSCHE PANAMERA 2010 p.в. у розмірі 125 000 доларів США.

У відповідності з ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. ст. 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України, особа, права якої порушені, має право на захист свого порушеного права.

Однак, суд вважає, що, заявивши вимогу про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, позивач обрала невірний спосіб захисту свого можливого порушеного права з наступних підстав.

Вважаючи себе співвласником частини спірного майна на підставі ст.ст.60,65 Сімейного Кодексу України, позивач проить захистити її порушене право шляхом визнання недійсними правочину про відчуження спірного майна, стороною якого вона не була. Тобто, між позивачем та відповідачами договірних відносин не виникало.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на яку посилається позивач, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України, на яку посилається позивач, визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 Постанови від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише разі наявності між сторонами укладеного договору, який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Згідно з п. 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Главою 29 Цивільного кодексу України передбачені цивільно-правові способи захисту права власності. Зокрема, норми ст. ст. 387,388 ЦК України надають власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача.

Верховний Суд України у своїй постанові від 07 листопада 2012 року № 6-107цс12, переглядаючи судове рішення у цивільній справі з приводу неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірних автомобілів, які були укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та між ОСОБА_2 та ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп», позивач не врахувала, що обраний нею спосіб захисту її можливого порушеного права не забезпечить ефективного захисту цього права в разі задоволення позову, оскільки визнання правочину недійсними і застосування реституції матиме наслідком повернення майна відчужувачу ОСОБА_2 як стороні оспорюваного правочину, а не позивачу, та не буде являти собою підставу для скасування та відновлення державної реєстрації з нового власника на попереднього.

Виходячи із встановлених обставин справи та враховуючи положення ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову оскільки позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права.

Одночасно з цим, судом врахована правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015р. 6-7 цс15 щодо права позивача на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. У правовій позиції суд зазначив, що законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

На підставі викладеного, керуючись. ст.ст.10,60,81,88, ч.3 ст.209, ст.ст.213-215, 218 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ТОВ «Факторингова компанія «Інвест кредит груп» про визнання договорів купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, згідно ч. 1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя А. Ю. Бойчук

06.09.2016