Провадження № 2/522/2070/16
Справа № 522/8825/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

в складі: головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», філія «Інфоксводоканал» про визнання договору про розстрочку заборгованості за послуги водокористування недійсним, зобовязати скасувати нараховану заборгованість, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 29.04.2015 року звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», філія «Інфоксводоканал» та просила визнати недійсним договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування від 29.01.2015 року; зобовязати відповідача скасувати незаконно нараховану заборгованість у сумі 987, 61 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є споживачем послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ «Інфокс» за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 1. Згідно до претензій ТОВ «Інфокс» станом на 01.01.2015 року у неї існує заборгованість за послуги водокористування у розмірі 987, 61 грн. Указана заборгованість відповідно до пояснень працівників ТОВ «Інфокс» виникла у результаті несплати коштів за використання води на поливну площу. Згідно до листа ТОВ «Інфокс» від 11.12.2012 року №354/7-17-СВ розрахунок послуг водокористування виконується по присадибній ділянці за 150 кв.м., однак вказаної площі поливи позивач не має, про що вона неодноразово повідомляла відповідача. 29.01.2015 року позивач звернулась до ТОВ «Інфокс» для підписання договору про водокористування на реально існуючу площу подиву, яка зафіксована в акті обстеження (30 кв.м.), у свою чергу, представника ТОВ «Інфокс» було розяснено, що укладення вказаного договору буде можливим за умови, що вона спочатку підпише договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування на вищезгадану суму. Не маючи права вибору, позивач змушена була підписати договір про розстрочку. Вважає, що даний договір є недійсним, оскільки не відповідає її внутрішній волі, вона підписала його від тиском, під впливом погроз про відключення водопостачання, та вона б ніколи не прийняла б умови даного договору, маючи кошти на оплату незаконно встановлених 150 кв.м. поливної площі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2015 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено частково: визнано договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування №2 від 29.01.2015 року, укладений між ТОВ «Інфокс» та ОСОБА_1, недійсним; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою суду від 14.12.2015 року заяву ТОВ «Інфокс» про перегляд вказаного заочного рішення від 12.11.2015 року задоволено, вказане рішення суду від 12.11.2015р. скасовано та справу призначено до судового розгляду в загальному порядку.

Заявою від 11.03.2016 року позивачка письмовою заявою збільшила позовні вимоги, просила крім попередніх позовних вимог, стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 250, 00 грн..

У судове засідання 14.03.2016 року зявилась позивач, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Додатково пояснила, що користується послугами водокористування з 1985 року на протязі 40 років та завжди сплачувала кошти за надані послуги. Однак, з 2012 року на її адресу почали приходити рахунки з великими сумами до сплати, у звязку з чим вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про перерахунок вказаних сум з урахуванням дійсної площі поливу. Відповідно до п.5.1. укладеного між сторонами договору, представник ТОВ «Інфокс» повинен зявитись на вимогу споживача не пізніше двох робочих днів. Однак, не зважаючи на це, усі вимоги позивачки відповідач ігнорував та лише у січні 2014 року вони здійснили обстеження за її адресою та виявили, що поливна площа становить 30 кв.м. замість 150 кв.м., за які вона з 1985 року сплачувала кошти. Зазначила, що має технічну документацію та інші інвентаризаційні відомості, з яких не вбачається що її поливна площа складає 150 кв.м., за які їй нараховується сума за послугами водокористування. У відповідача документів на підтвердження саме такого розміру 150 кв.м. поливної площі також немає, тому вважає, що кошти їй нараховували незаконно та борг є незаконним. Пояснила, що спірний договір про розстрочку заборгованості підписала лише під загрозою, під впливом тиску зі сторони відповідача, представники якого погрожували їй, що залишать її без предмету першої необхідності - відключать воду, також відмовлять в укладені нового договору від 29.01.2015 року (за яким зменшено розмір поливної площі до 30 кв.м.). 29.01.2015 року між нею та відповідачем було укладено новий договір, за яким поливна площа відповідає дійсній та становить 30 кв.м… На підставі чого вважає, що спірний договір про розстрочку заборгованості від 29.01.2015 року є недійсним. Знущання над нею з боку представників відповідача продовжуються і на теперішній час, останні досі продовжують направляти їй боргові квитанції з вимогами про термінову оплату боргу та відповідні приписи з попередженням про відключення води. Вважає, що відповідач не належним чином виконував зобовязання за договором, не зявлявся на її вимоги на протязі 2,5 років, однак нараховував кошти за послуги, вважає заборгованість у сумі 987, 61 грн. є незаконною. Пояснила, що продовжує сплачувати за послуги тільки за поточними рахунками у відповідності до укладеного договору від 29.01.2015 року.

Представник відповідача ОСОБА_2 (діє на підставі довіреності від 22.12.2015 року) у судовому засіданні проти вимог ОСОБА_1 заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила, що інформація щодо розміру поливної площі 150 кв.м. зявилась ще у 2006 році, коли було укладено 01.08.2006 року з ОСОБА_3 договір про надання послуг водопостачання та водовідведення №10104/1. Нею були надані відповідні копії документі та заява про розрахунок оплати послуг водопостачання з урахування факту мешкання 2х осіб. Виходячи з наданих ОСОБА_3 документів в п.2.3. договору було відзначено про склад сімї у кількості 2-х осіб та в п.2.4. площа, зайнята садом, - 150 кв.м.. 14.07.2010 року договір був переоформлений, розмір земельної ділянки у довідці №93 не відображено, а копію технічного паспорту на домоволодіння надано не було, тому нарахування оплати за послуги водопостачання здійснювалось на підставі попередніх даних. За заявою ОСОБА_3 представниками ТОВ «Інфокс» було надано обґрунтовані відповіді щодо порядку нарахування додаткових послуг водопостачання та період їх надання, а також розрахунок суми заборгованості за період з 01.01.2011 року по 30.01.2013 року. Сума заборгованості та розмір поливної площі ОСОБА_3 не спростовувалась, тому нарахування плати здійснювалось у подальшому. У спірному договорі вказано суму боргу розмірі 987, 61 грн. це заборгованість з 2012 року, оскільки споживачі не сплачувала повні суми. Документи на підтвердження розміру поливної площі не надавались, лише у 2014 році (17.12.2014 року) позивачка звернулась до ТОВ «Інфокс» з заявою про обстеження та було встановлено, що поливна площа складає 30 кв.м., укладено новий договір та нарахування за послуги водопостачання здійснюється, виходячи із розміру поливної площі 30 кв.м.. Підписуючи, спірний договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування від 29.01.2015 року жодного психологічного тиску зі сторони представників ТОВ «Інфокс» на позивачку не було. Приписи, на які посилається позивачка щодо зобовязання здійснити оплату боргу, це стандартна інформація та подібні попередження направляються усім особами. Представник відповідача вважає позов необґрунтованим та таким, що не підтверджується належними доказами.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є споживачем послуг централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надаються ТОВ «Інфокс» за адресою: м. Одеса, пров. Морський, 1.

Як вбачається з листа ТОВ «Інфокс» №396-7 від 07.02.2013 року, при укладені 01.08.2006 року договору на послуги водопостачання та водовідведення №10104/1 ОСОБА_3 були надані копії документів та заява, за якою остання просила здійснювати розрахунок оплати по факту проживання 2-х чоловік. Копія технічного паспорту на домоволодіння надана не була. Виходячи з наданих документів, у п.2.3. договору склад сімї був вказаний у кількості 2-х осіб, та в п.2.4. договору площа, зайнята садом, - 150 кв.м. (на підставі раніше наданих даних попереднього власника ОСОБА_4Я.)..

14.07.2010 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Інфокс» був переоформлений договір на послуги з водопостачання та водовідведення №10104/1-630, за умовами якого відповідач надає послуги з подання води, а позивач у свою чергу здійснює оплату вказаних послуг відповідно до тарифів з розрахунком поливу площі у розмірі 150 кв.м. (п.2.4 договору). Договір був підписаний сторонами. Представники ТОВ «Інфокс» неодноразово надавали відповіді на звернення ОСОБА_3 стосовно того, для зміни розміру поливної площі необхідно надати відомості стосовно усіх співвласників домоволодіння та у відповідності до технічного паспорту земельної ділянки.

ОСОБА_1 неодноразово зверталась до відповідача з заявами про обстеження її земельної ділянки для визначення площі поливу, про що свідчать наявні у матеріалах справи заяви (а.с.7, 8).

26.12.2014 року представниками філії «Інфоксводоканал» ТОВ «Інфокс» було здійснено обстеження за заявою позивача №1397/7-07-07 від 19.12.2014 року за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що площа поливу становить 30 кв.м.. Зазначене підтверджується актом №000790 від 26.12.2014 року, наявним у матеріалах справи (а.с.12).

29.01.2015 року між сторонами було укладено договір про надання послуг водопостачання та водовідведення (особовий рахунок №22024), відповідно до п.1.4 якого площа зелених насаджень, саду, городу зазначена 30 кв.м. (а.с.14).

29.01.2015 року між сторонами був укладений договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування № 2, відповідно до п.1 якого, відповідач надав позивачу розстрочку на погашення заборгованості за послуги водокористування, а боржник зобовязався погасити заборгованість, яка станом на 01.01.2015 року складає 987, 61 грн. Сума боргу за послуги водопостачання визначена за період з січня 2012 року по вересень 2014 року та нарахована розрахунком на площу поливу 150 кв.м. Оплата боргу повинна бути здійснена позивачем на протязі 24 місяців помісячно рівними долями.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилається зо спірний договір був укладений нею під впливом психологічного тиску зі сторони представників відповідача, неодноразових погроз про відключення води та відмову в укладенні нового договору з вказанням дійсної поливної площі 30 кв.м.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Згідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним;

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У силу ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначена норма дозволяє сторонам укладати будь-які правочини за умови, якщо такі правочини не суперечать діючому законодавству.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України ).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України , відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

У відповідності до п. 7 постанови пленуму Верхового суду України Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Правочин, укладений під впливом насильства, є оспорюваним (ст. 231 ЦК України), оскільки воля учасника формувалася невільно. Під насильством мається на увазі психічний або фізичний тиск на особистість контрагента або його близьких з метою спонукання до здійснення правочину (побиття, катування, загроза вчинення таких дій у майбутньому). При цьому необов'язково, щоб насильство здійснювалося саме іншою стороною правочину. Достатньо, щоб він знав про насильство з боку інших осіб і використав цю обставину в своїх інтересах (п.21 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання Правочинів недійсними»).

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Судам варто мати на увазі, що насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обовязково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків.

На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам (Практика ВСУ розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними).

У даному випадку факт вільної /невільної волі позивача на укладення спірного договору розстрочки заборгованості від 29.01.2015 року має бути ретельно встановлений судом і він є предметом доказування/спростування.

Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Закон визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Однак, надані сторонами документи та матеріали справи не містять, а позивачем не доведено з посиланням на будь - які належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що 29.01.2015 року договір про розстрочку заборгованості за послуги водокористування № 2, був укладений нею з ТОВ «Інфокс» під впливом тиску зі сторони представників відповідача та завданням їй психологічних погроз. ОСОБА_1 в обґрунтування своїх позивних вимог не доведено, що з метою примусити укласти спірний правочин відповідачем було заподіяно їй душевних страждань.

На підставі чого суду приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договору розстрочки заборгованості за послуги водопостачання №2 від 29.01.2015 року недійсним як такого, що укладений під впливом психологічного тиску та погроз.

Що стосується вимог позивача про зобовязання ТОВ «Інфокс» філія «Інфоксводоканал» скасувати незаконно нараховану заборгованість у сумі 987, 61 грн., суд приходить до висновку про відмову у їх задоволенні з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав - це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст. 16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідків, що спричинені цим порушенням, враховуючи, що відповідно до ст. ст. 12-14 ЦК України цивільні права здійснюються, а цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання Послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення типового договору про надання Послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630. Вказані правовідносини є договірними.

З урахуванням положень ст. ст. 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред'явлення позову про визнання квитанції про нарахування суми коштів за оплату послуг з водокористування недійсними. Це стосується і справ про стягнення збитків, завданих несплатою за комунальні послуги. Направлені працівниками ТОВ «Інфокс» квитанції про нарахування сум за послуги водокористування є лише фіксацією порушення правил сплати відповідних послуг у разі їх не сплати та згідно зі ст. 57 ЦПК України, такі квитанції є лише доказом, який у разі виникнення спору повинен оцінюватися судом відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Враховуючи пояснення позивача, що працівниками ТОВ «Інфокс» відповідний позов про стягнення заборгованість за послуги водокористування до неї не предявлявся, суд вважає, що вимоги позивача про зобовязання відповідача скасувати суму заборгованості є не належним способом захисту прав, у звязку з чим задоволенню не підлягають. При цьому суд також враховує. що зазначена сума коштів не була сплачена позивачкою на користь відповідача.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 208-209, ст.ст. 213-215,218 ЦПК України, ст..ст. 1, 3, 16, 203, 215, 231, 626, 627-628, 638 ЦК України, постанова Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс», філія «Інфоксводоканал» про визнання договору про розстрочку заборгованості за послуги водокористування недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

14.03.2016