Справа № 452/1527/15 Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/2910/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Берези В.І., Бойко С.М.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю представника відповідача - ОСОБА_2, представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и л а:

В червні 2015 року позивач пред'явила позов до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, зареєстрованого 8 серпня 2002 року, та визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликалася на те, що під час подружнього життя між ними все частіше почали виникати незгоди та непорозуміння, які переростали у сварки та скандали, що привело до того, що вони щоразу дальше віддалялися одне від одного, як подружжя. Стосунки між ними мали конфліктний характер, все це впливало на її, позивача, моральний спокій та спокій у сім'ї. Поведінка відповідача не тільки ображала, але і принижувала її. Відповідач жив своїми інтересами, забуваючи про рідних йому людей, незважаючи, що вони жили разом, вважалися сім'єю, а вона, позивач, була його дружиною. Всі зауваження з приводу сімейного життя ним ігнорувалися.

Вичерпавши усі засоби для створення нормальних сімейних відносин, вони у 2012 році припинили шлюбні відносини і проживають окремо. Відповідач перейшов проживати до своїх батьків, а вона з дочкою залишилася проживати у будинку своїх батьків і з цього часу вони не підтримують жодних стосунків. За цей період не було спроб помиритися ні з її боку, а ні з боку відповідача.

Також, після розірвання шлюбу просила залишити неповнолітню дочку ОСОБА_6 проживати з нею, позивачем. В ході судового розгляду позивач ОСОБА_4 зменшила розмір позовних вимог, а саме, просила не розглядати позов в частині визначення місця проживання дитини.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу - задоволено.

Вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 08 серпня 2002 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області (актовий запис № 280).

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року оскаржив представник відповідача ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, необ»єктивним, безпідставним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки має місце порушення норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що позивач в позовній заяві не навела доказів та аргументів, які б могли бути вагомими підставами для розірвання шлюбу. Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні категорично заперечував проти розірвання шлюбу, виступав за збереження сім»ї та просив суд вжити заходів щодо збереження сім»ї, однак, суд не вжив заходів для примирення сім»ї, не надав строк на примирення та обдумування. Крім того, суд не з»ясував фактичні взаємини подружжя та які саме причини подання позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги той факт, що від шлюбу в сторін є малолітня донька, а також інші обставини, як цього вимагають приписи ст. 112 СК України.

Просить рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сімї.

Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Виходячи із змісту ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Згідно із ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», передбачено, що проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Встановлено, що відповідно до Свідоцтва про шлюб, сторони зареєстрували шлюб 08 серпня 2002 року. В шлюбі мають одну неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією Свідоцтва про народження (а.с. 4, 5).

Встановлено й те, що сторони на початку 2013 року припинили подружні відносини, разом не проживають та спільного господарства не ведуть.

Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив пояснень представника відповідача ОСОБА_2, який пояснив суду, що причиною припинення шлюбних відносин позивача та відповідача послужило те, що сторони працюють у різних місцях, між сторонами тривалий час відбувалися сварки та конфлікти на побутовому грунті та різні погляди на сімейне життя, позивач втратила до відповідача почуття поваги та любові. Дані пояснення представник відповідача ОСОБА_2 підтримав і в суді апеляційної інстанції.

При наведених обставинах, суд першої інстанції дійшов до висновку, що примирення між сторонами неможливе, їхня сім'я розпалася остаточно, а шлюб існує формально. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача і це має істотне значення, так як відповідно до ст. 56 Сімейного кодексу України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини і примушування до збереження шлюбних відносини є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2016 року, надано позивачу ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_5 строк для примирення, тривалістю три місяці.

Після спливу трьох місячного строку на примирення, а ні відповідачем, а ні представником відповідача не надано суду апеляційної інстанції доказів про те, що відповідач вживав заходи для збереження сім'ї, а заперечення представника відповідача ОСОБА_2 проти позову зводиться в основному до того, що позивач не бажає добровільно поділити спільне майно подружжя, хоча докази про те, що між сторонами є спір про таке майно, відсутні.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки, судом вірно надано оцінку зібраним у справі доказам, які безперечно свідчать про прийняття ним правомірного рішення.

Доводи апеляційної скарги, без будь-яких доданих до неї належних та допустимих доказів, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Береза В.І.

ОСОБА_7