АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/2190/15-ц 22-ц/774/1540/К/16
Справа № 212/2190/15-ц Головуючий у 1-ій інстанції
Провадження №22-ц/774/1540/К/16 суддя Сакун Т.П.
Категорія - 27 (IV) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 серпня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.

секретар - Маслова К.В.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначають, що 25.05.2007 року, відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 кредитного договору №KRKRAN20150119, відповідач отримала кредит у розмірі 50 721,35 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 21.05.2012 року.

ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом. Станом на 06.03.2015 року заборгованість відповідача становить - 347 351,15 грн., яка складається з наступного: 45 132,48 грн. - заборгованість за кредитом; 54 286,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 195,45 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 244 736,66 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. У зв'язку з цим, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просили суд стягнути з ОСОБА_3 на їх користь вказану суму кредитної заборгованості, а також понесені судові витрати по справі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 рокуу задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Зокрема, апелянт вказує, що судом було порушено вимоги процесуального права щодо рівності перед законом і судом, змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Також представник позивача вказує, що судом не враховано, що 27 листопада 2014 року Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу було ухвалено рішенням по справі за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. Вказаним рішення звернуто стягнення на автомобіль ВАЗ 21114, що належав на праві власності ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Також, представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що автомобіль ВАЗ 21114 було реалізовано позивачем 20.01.2015 року та отримані грошові кошти було спрямовано на погашення заборгованості по кредиту.

Апелянт зазначає, що до реалізації предмету застави ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мав правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки позивачу не було відомо чи покриє заборгованість по кредиту, сума одержана від продажу предмета застави.

Крім того, на думку представника позивача, судом не враховано, що строк позовної давності має відраховуватись з 20.01.2015 року - дня зарахування грошових коштів отриманих від реалізації заставного автомобіля на погашення заборгованості за кредитом, після чого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стало відомо про залишок заборгованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 22 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №KRKRAN20150119, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит на строк з 17.07.2007 року по 16.07.2012 року, включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 50 721,35 грн. на наступні цілі: 47 950,00 грн. на купівлю автомобіля, а також у розмірі 34,0 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п. 1.2 договору, на сплату страхових платежів за договором страхування від 22.05.2007 року, договором особистого страхування від 22.05.2007 року на строк до 21.05.2008 року у сумі 2 257,85 грн. а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 497,50 грн., зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору. (а.с.6-7).

В забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір застави, відповідно до якого ОСОБА_3 надала в заставу автомобіль ВАЗ 21114, 2007 року випуску, легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.52-55)

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27.11.2014 року (а.с.58-61) задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в рахунок погашення заборгованості кредитним договором від 22.05.2007 року, яка станом на 12.11.2012 року становила 156 255,98 грн., звернуто стягнення на предмет застави, автомобіль ВАЗ, модель 21114, 2007 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

20.01.2014 року вищевказаний автомобіль було реалізовано за 47 000 грн.

Однак, заборгованість за кредитним договором в повному обсязі не була погашена, і станом на 06.03.2015 року ОСОБА_3 має заборгованість в розмірі 347 351,15 грн., яка складається з наступного: 45 132,48 грн. - заборгованість за кредитом; 54 286,56 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 195,45 грн. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 244 736,66 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». (а.с.3-5)

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилались на те, що у зв'язку з неналежним виконанням умов укладеного між сторонами кредитного договору від 22 травня 2007 року, у ОСОБА_3 утворилась заборгованість у сумі 347 351,15 грн. станом на 06 березня 2015 року, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки порушення відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору вперше відбулось у липні 2008 року, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулись до суду з позовом про стягнення заборгованості 30 березня 2015 року.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Положеннями ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до умов кредитного договору від 22.05.2007 року, позивач надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 50721,35 грн., шляхом видачі готівки через касу або перерахувати на рахунок зазначений у п.7.1 даного договору, а відповідач має сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до пп.2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 3.1, 3.2, 7.1, 7.4 цього договору та сплатити банку винагороду з пп.3.7, 6.2, 7.1 вказаного договору.

Згідно з п.7.1 вищевказаного кредитного договору, ОСОБА_3 взяла на себе зобов'язання сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 1,34% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячну винагороду у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Періодом сплати за договором визначений період з «17» по «21» число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця починаючи з наступного місяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1312,64 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Відповідно до п.7.4 кредитного договору, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,50% на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Положеннями п.4.1 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань передбачених пп.2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплачувати банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звертався до суду із заявою, в якій просив застосувати до спірних правовідносин загальний строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки, і спеціальний строк позовної давності щодо вимог пені, штрафі та неустойки, передбачений ст.258 ЦК України - в один рік. (а.с.93)

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Зважаючи на те, що п.7.1 кредитного договору від 22 травня 2007 року встановлено самостійні зобов'язання щодо щомісячного повернення частини кредиту, сплати відсотків та винагороди, і вказаним кредитним договором передбачено відповідальність у вигляді пені за порушення відповідачем цих обов'язків, то позовна давність у таких випадках має обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу, а несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Однак, суд першої інстанції вказаних положень закону не врахував та дійшов помилкового висновку про пропуск ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки порушення відповідачем ОСОБА_3 умов кредитного договору вперше відбулось у липні 2008 року, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулись до суду з позовом про стягнення заборгованості 30 березня 2015 року, у зв'язку з чим знаходять своє підтвердження доводи апеляційної скарги представника позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині.

Відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2012 року, яке набрало законної сили 02 січня 2013 року, частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором №KRKRAN20150119 від 22 травня 2007 року у розмірі 217 380,98 грн. звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель: 21114, 2007 року випуску, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3 шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля позивачу з правом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. (а.с.127,128)

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 27.11.2014 року (а.с.58-61) задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та в рахунок погашення заборгованості кредитним договором від 22.05.2007 року, яка станом на 12.11.2012 року становила 156 255,98 грн., звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, модель 21114, 2007 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_3, шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем з укладанням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.

Враховуючи, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звертався до суду у 2012 році з позовом про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості, яка утворилась за кредитним договором від 22.05.2007 року у розмірі 217380,98 грн. та Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення від 18 грудня 2012 року про звернення стягнення на автомобіль відповідача для погашення вказаної заборгованості, колегія суддів приходить до висновку, що мало місце переривання строку позовної давності зверненням кредитором до суду і вказаний строк по кожному черговому платежу почав відраховуватись заново.

Також, поза увагою суду першої інстанції залишився факт ухвалення Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу рішення від 27 листопада 2014 року про звернення стягнення на спірний автомобіль, що належав ОСОБА_3, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22.05.2007 року, що також свідчить про переривання строку позовної давності на звернення позивача до суду за захистом своїх прав, тому відповідні доводи апеляційної скарги представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу.

Водночас, зважаючи на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулись до суду за захистом свого порушеного права 30 березня 2015 року, а представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_2, у своїй заяві, поданій до суду першої інстанції, просив суд застосувати до вимог позивача строк позовної давності, колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за період з 17 червня 2007 року по 18 грудня 2009 року слід відмовити, у зв'язку з пропуском позивачем трирічного строку позовної давності.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що до реалізації предмету застави ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мав правових підстав для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, оскільки позивачу не було відомо чи покриє заборгованість по кредиту, сума одержана від продажу предмета застави, так як вони не ґрунтуються на законі, оскільки представник позивача мав право звернутись до суду про стягнення відповідного платежу з дати його прострочення і позовна давність у таких випадках має обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу, що узгоджуються правовим висновком, викладеним у Постановах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13) та від 19 листопада 2014 року (справа №6-160цс14).

З цих же підстав, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» щодо того, що строк позовної давності має відраховуватись з 20.01.2015 року - дня зарахування грошових коштів отриманих від реалізації заставного автомобіля на погашення заборгованості за кредитом, після чого ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» стало відомо про залишок заборгованості.

Посилання представника відповідача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на відсутність відомостей щодо ціни, за яку реалізовано автомобіль, колегія суддів не бере до уваги, оскільки на аркуші справи 62 містяться зазначені дані щодо вартості реалізації автомобіля відповідача.

Посилання представника відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду на факт не зарахування позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» грошових коштів від продажу авто у сумі 47 000 грн., колегія судді не може взяти до уваги, оскільки згідно наданого розрахунку заборгованості, вказана сума зарахована 20.01.2015 року на погашення відсотків, згідно умов кредитного договору. (а.с.5-зворот)

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_3 не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження виконання нею в повному обсязі своїх зобов'язань за кредитним договором від 22.05.2007 року.

Перевіривши обґрунтованість та правильність розрахунку заборгованості за кредитним договором від 22 травня 2007 року (а.с.3-5) в частині заборгованості по кредиту, процентам за користування кредитом, комісії за користування кредитом за період з 18 грудня 2009 року по 06 березня 2015 року, який було надано ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», його відповідність умовам укладено між сторонами кредитного договору, колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 за період з 18 грудня 2009 року по 06 березня 2015 року має заборгованість перед позивачем, яка складається із: заборгованості за кредитом - 27 678,81 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 32 914,00 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 130,30 грн.,і так як вимоги про стягнення вказаної заборгованості пред'явлені позивачем ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в межах трирічного строку позовної давності з врахування його переривання ухваленням Індустріальним судом м. Дніпропетровська рішення від 18 грудня 2012, вони підлягають задоволенню.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня, це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі.

Відповідно до п.4.1 кредитного договору від 22.05.2007 року, у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань передбачених пп.2.2.2, 2.2.3, 7.5 цього договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплачувати банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочення.

До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст.258 ЦК України).

За правилами ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється за кожним днем (місяцем), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму.

Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою.

Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року (справа № 6-160цс14), та вона в силу положень ст.ст.214, 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

В межах річного строку пеня складає 72 851,40 грн. із розрахунку 0,15% від суми не погашеної заборгованості за кожен день прострочення платежу.

Разом з тим, ч.3 ст.551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року (справа №6-100цс14) і в силу ст.214, 360-7 ЦПК Україну він має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при виборі та застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що згідно акту прийняття в заклад від 29.09.2007 року заставний автомобіль, який був предметом застави за договором застави від 22.05.2007 року -ВАЗ 21114, 2007 року випуску, легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1, відповідач ОСОБА_3 передала представникам ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та доручила передати автомобіль на реалізацію та отримані кошти направити на погашення заборгованості, в разі невиконання зобов'язань за кредитним договором. (а.с.32)

Відповідно до довіреності від 15 лютого 2013 року, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Паховою Н.І. та зареєстрованої в реєстрі №581 (а.с.57), відповідач ОСОБА_3 надавала позивачу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» право бути її представником щодо розпорядження вищевказаним автомобілем.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується представником позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» під час судового розгляду, заставний автомобіль ВАЗ 21114, 2007 року випуску, легковий седан-В, реєстраційний номер НОМЕР_1 було реалізовано позивачем 20 січня 2015 року за ціною 47000 грн.

Таким чином, встановивши під час розгляду справи, що розмір неустойки (пеня в межах річного строку - 72 851,40 грн.) більший від розміру боргового зобов'язання (загальна сума заборгованості по кредиту, відсотка та комісії за період з 18 грудня 2009 року по 06 березня 2015 року - 62 723,11 грн.), та врахувавши конкретні обставини справи, зокрема реалізацію в рахунок погашення заборгованості за кредитом автомобіля для купівлі якого і отримувався кредит, загальну заборгованість по кредиту та відсоткам, яка перевищує розмір кредиту отриманого 22.05.2007 року, колегія суддів приходить до висновку про застосування до спірних правовідносин норми ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 до 55 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 мають бути задоволені частково із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором за кредитним договором №KRKRAN20150119 від 22 травня 2007 року у розмірі 117 723,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 27 678,81 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 32 914,00 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 130,30 грн., пеня - 55 000 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином, з відповідача ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 2847,07 грн.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути задоволена частково, а рішення суду підлягає скасуванню, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Керуючись ст.ст. 303, 307, пп. 3,4 ч.1 ст. 309, ст. 313, 314, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором №KRKRAN20150119 від 22 травня 2007 року у розмірі 117 723,11 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 27 678,81 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 32 914,00 грн.; заборгованість по комісії за користування кредитом - 2 130,30 грн., пеня - 55 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_3на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2847,07 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: І.Є.Ляховська

Л.В. Михайлів