АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 686/8888/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1695/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів П`єнта І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю апелянта ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , представників Чорноострівського професійного аграрного ліцею Яремчук С.О., ОСОБА_3 , представника департаменту освіти і науки Хмельницької обласної державної адміністрації Дехтяренко Т.В

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 липня 2016 року у справ за позовом ОСОБА_1 до Чорноострівського професійного аграрного ліцею, третя особа департамент освіти та науки Хмельницької обласної державної адміністрації про стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби в особливий період.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_1 , подаючи позов зазначав, що з 20 травня 2015 року по час звернення до суду перебуває на строковій військовій службі в ЗС України, а до мобілізації працював в Чорноострівському професійному аграрному ліцеї на посаді майстра виробничого навчання та був звільнений з роботи 18.05.2015 року у зв`язку із призовом на військову службу. Позивач вказує, що звертався до відповідача з заявою про нарахування йому середнього заробітку за час проходження військової служби в особливий період, але відповідач відмовив посилаючись на те, що зміни до ч.3 ст. 119 КЗпП набрали чинності з 11.06.2015 року і розповсюджуються на військовослужбовців, призваних на військову службу з дня набрання чинності цими нормами Кодексу. Тому позивач, уточнивши позовні вимоги,

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції Карплюк О.І. Справа № 22ц/792/1695/16

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 55

просив суд стягнути із Чорноострівського професійного аграрного ліцею на його користь середній заробіток за час проходження військової служби в особливий період в сумі 25757,93 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 20 липня 2016 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає це рішення незаконним та необґрунтованим і таким, що не відповідає вимогам закону з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи, а, також, таким, що винесене з порушенням норм матеріального права. На думку, апелянта, судом порушено ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та зазначається, що ч. ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України встановлюються гарантії щодо збереження місця роботи, середнього заробітку на підприємстві в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, а, оскільки відповідач фінансується за рахунок державного бюджету України, тому відповідач і звернувся до Департаменту освіти та науки Хмельницької ОДА щодо оплати ОСОБА_1 середньомісячного заробітку за час проходження ним військової служби, але Департаментом було відмовлено, пославшись на відсутність коштів. На підставі викладеного, апелянт просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримав в повному обсязі і просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

Представники відповідача і представник третьої особи департаменту освіти та науки Хмельницької ОДА апеляційну скаргу не визнали і просять її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржуване рішення скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Положеннями п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки дія постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 року № 105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом» поширюється на громадян, які з 11 червня 2015 року були призвані на строкову військову службу, а ОСОБА_1 перебував на строковій військовій службі 20 травня 2015 року по 20 травня 2016 року.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Встановлено, що 26 серпня 2014 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду викладача спеціальних дисциплін менеджера до Чорноострівського професійного аграрного ліцею. 01 вересня 2014 року позивача переведено на посаду майстра виробничого навчання. Ці обставини визнаються представниками сторін, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно повістки ОСОБА_1 на виконання вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» було призвано на строкову військову службу і зараховано в команду № 7040. (а.с.5) .

Як вбачається із посвідчення, що видане військовою частиною НОМЕР_1 від 12.06.2015 року (а.с.5) солдат ОСОБА_1 з 20.05.2015року по 20 травня 2016 року перебував на дійсній військовій строковій службі у Збройних Силах України.

Наказом № 13-к від 18 травня 2015 року директора Чорноострівського професійного аграрного ліцею ОСОБА_1 звільнено з посади майстра виробничого навчання у зв`язку з призивом на строкову військову службу. (п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України. (а.с.4).

Встановлено, що ОСОБА_1 працює в Чорноострівському професійному аграрному ліцеї на посаді майстра виробничого навчання. Ці обставини визнаються представниками сторін, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Згідно ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлюються наступні види військової служби: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.

Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VIII від 15.01.2015 року, що набрав чинності 08.02.2015 року абзац 1 частини другої статті 39 викладено в такій редакції: «За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 щодо його права на отримання середнього заробітку підлягають до задоволення, оскільки на час його призову на строкову військову службу станом на 20 травня 2015 року на спірні правовідносини поширювалася дія ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» із змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VIII від 15.01.2015 року, що набрав чинності 08.02.2015 року.
Також, вподальшому Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433 - VIII від 14.05.2015 року, що набрав чинності 11 червня 2015 року внесено зміни у ст. 119 КЗпП України, а саме: у частині третій слова "призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період" замінено словами "призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період", а слова "до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року" - словами "до дня фактичної демобілізації";
Так, як вбачається із ч.3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Також, відповідно до зазначеного вище Закону України № 433 - VIII від 14.05.2015 року, що набрав чинності 11 червня 2015 року ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» викладено в наступній редакції "2. Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Тому, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час перебування останнього на строковій військовій службі за період з 20 травня 2015 року по 20 травня 2016 року в сумі 25757,93 грн. А тому доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального права є обґрунтованими.
У відповідності з ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню судові витрати в сумі 606 грн. 32 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 303, 313, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 20 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути із Чорноострівського професійного аграрного ліцею () на користь ОСОБА_1 25757 (двадцять п`ять тисяч сімсот п`ятдесят сім) грн. 93 коп. середнього заробітку.

Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з Чорноострівського професійного аграрного ліцею на користь держави 606 ( шістсот шість) грн. 32 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.П. Корніюк

Судді: І.В. П`єнта

О.І. Талалай