Справа №488/662/14-ц 25.04.2016 25.04.2016
Провадження №22-ц/784/1016/16
Категорія 27 Єдиний унікальний номер 488/662/14-ц
Номер провадження 22-ц/784/1016/16
Головуючий у І інстанції Селіщева Л.І.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року місто ОСОБА_2

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого судді Прокопчук Л.М.,

Суддів: Маляренко І.Б., Темнікової В.І.

Із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.

за участю відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про виселення із житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № NKIPGА00000100, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 24978 доларів США, строком користування до 25.04.2018 року зі сплатою за користування кредитом 12% річних.

В забезпечення належного виконання кредитних зобовязань, 08.05.2008 року між тими ж самими сторонами був укладений іпотечний договір, за яким відповідачка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Через неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором, у неї виникла заборгованість по кредиту і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2010 року з неї на користь банку було стягнуто 189435,78 грн. та судові витрати. Цим же рішенням в задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено. В подальшому рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки відповідачі на пропозицію позивача добровільно не виселяються, позивач просив ухвалити рішення, яким виселити відповідачів із спірної квартири разом з малолітніми дітьми без надання їм іншого житлового приміщення. (а.с. 2-3)

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 170-171).

В апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає обставинам справи, вимогам норм процесуального та матеріального права. (а.с. 170-176).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 та її представник просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Належно повідомлені про час та місце судового розгляду, представник позивача та відповідач ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду не зявились.

Заслухавши доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № NKIPGА00000100, згідно якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 24978 доларів США, строком користування до 25.04.2018 року зі сплатою за користування кредитом 12% річних за користування кредитом. В забезпечення належного виконання кредитних зобовязань, 08.05.2008 року між тими ж самими сторонами був укладений іпотечний договір, за яким відповідачка передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Дана квартира належала їй на підставі договору купівлі-продажу від 26.01.2001 року, зареєстрованого на Універсальній службі «Номінал». Через неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобовязань за кредитним договором, у неї виникла заборгованість по кредиту і рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 05.10.2010 року з неї на користь банку було стягнуто 189435,78 грн. та судові витрати. Цим же рішенням в задоволенні вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення було відмовлено. Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 07.11.2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з положень ст. 109 ЖК України, а також з того, що іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального та процессуального права.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Суд встановив, що в іпотеку передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому висновок про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із цієї квартири без надання їм іншого постійного житла є вірним.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.09.2015 року № 6-1892цс15, від 02.03.2016 року № 6-3064цс15.

Відповідно до вимог ст. ч., 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права., та повинен враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, положень ст. 308 ЦПК України рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 03 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді