Справа № 305/2133/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

22 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Куштана Б.П., Ігнатюка Б.Ю.,

за участю секретаря Терпай С.М.,

позивача ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до Кобилецькополянської селищної ради Рахівського району в особі виконавчого комітету селищної ради смт.Кобилецька Поляна, ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, Рахівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Юраш Наталія Іванівна, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсними договору довічного утримання та заяви про надання згоди на відчуження майна, визнання права власності на нерухоме майно, -

у с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Кобилецькополянської селищної ради Рахівського району в особі виконавчого комітету селищної ради смт.Кобилецька Поляна, ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, Рахівська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Рахівського районного нотаріального округу Юраш Н.І., в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 09 березня 2016 року (а.с. 82-85) просила:

-визнати недійсними та такими, що не відповідають вимогам закону, заяву ОСОБА_4, складену 18 липня 2000 року від її імені секретарем виконавчого комітету Кобилецькополянської селищної ради Рахівського району про надання згоди на відчуження ОСОБА_5 належного на праві спільної сумісної власності житлового будинку АДРЕСА_1 за договором довічного утримання громадянці ОСОБА_2, та договір довічного утримання, укладений 18 липня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського районного нотаріального округу Юраш Н.І., зареєстрований у реєстрі за № 885;

-визнати нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя - ОСОБА_5 та ОСОБА_4;

-визнати за нею в порядку спадкування за правом представлення право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_3 які належали в рівних частинах до дня смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_4;

-поновити їй строк позовної давності для звернення з даним позовом;

-вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування вимог зазначала, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4, які є її дідусем та бабусею, оскільки був набутий за час їх перебування у шлюбі, зареєстрованому 18 лютого 1946 року.

Вона є спадкоємцем спірного будинку в порядку ч.1 ст.1266 ЦК України, оскільки її батько, син ОСОБА_5 та ОСОБА_4, помер ще до смерті своїх батьків.

Проте, при зверненні до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки спірний будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не належить, було рекомендовано звернутися до суду з вимогою про визнання за нею права власності на будинок у судовому порядку.

Договір довічного утримання від 18 липня 2000 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 є недійсним, як такий, що не відповідає вимогам ст.23 Кодексу про шлюб та сім'ю України, п.27 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки такий був посвідчений нотаріусом без отримання згоди на його укладення другим із подружжя - ОСОБА_4

Заява ОСОБА_4 про надання згоди своєму чоловіку на відчуження будинку за договором довічного утримання, є такою, що не відповідає вимогам закону і повинна бути визнана недійсною, оскільки ОСОБА_4 була неписьменною, не вміла читати та писати, а отже скласти правочин у формі такої заяви вона не могла.

Про наявність оскаржуваного договору та заяви їй було не відомо до листопада 2015 року.

Рішенням Рахівського районного суду від 11 березня 2016 року (а.с. 119-124) поновлено позивачу строк для звернення з позовом. У задоволенні збільшених позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі (а.с. 126-130) ОСОБА_7 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні збільшених позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Вирішити питання розподілу судових витрат.

Доводи апеляційної скарги, аналогічні наведеному позивачем у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням свідків та поясненням секретаря виконавчого комітету, яка посвідчила заяву ОСОБА_4, проте в порушення вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, не зареєструвала таку заяву у реєстрі (журналі) реєстрації нотаріальних дій.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 11 червня 1973 року, виданого на підставі рішення виконкому Кобилецько-Полянської селищної ради депутатів трудящих № 24 від 07 червня 1973 року, належав ОСОБА_5 (а.с.60), який на цей час перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 10-11, 27).

18 липня 2000 року ОСОБА_4 заявою, адресованою приватному нотаріусу Рахівського районного нотаріального округу Юраш Н.І, посвідченою секретарем виконавчого комітету Кобилецько-Полянської селищної ради, надала свою згоду на відчуження своїм чоловіком ОСОБА_5 належного їм на праві спільної сумісної власності жилого будинку АДРЕСА_5 їхній дочці ОСОБА_2 за договором довічного утримання (а.с. 61).

В цей же день, 18 липня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання (далі - договір), відповідно до якого ОСОБА_5 передав у власність своїй дочці ОСОБА_2 жилий будинок АДРЕСА_6, належний йому на підставі Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого Кобилецькополянською селищною радою 11 червня 1073 року на підставі рішення від 07 червня 1973 року № 24, зареєстрованого Хустським БТІ 11 червня 1973 року за № 3 в кн. № 3.

Згідно з п.4 договору ОСОБА_2 зобов'язалася довічно повністю утримувати своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, забезпечувати їх харчуванням, доглядом, лікуванням, опаленням житла, іншою необхідною допомогою, зберігати в їх довічному користуванні будинок.

Право власності за ОСОБА_2 на спірний житловий будинок було зареєстровано КП «Бюро технічної інвентаризації» Рахівської районного ради 30 листопада 2010 року (а.с. 22).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рахівського РУЮ у Закарпатській області (а.с. 13).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2, виданим виконавчим комітетом Кобилецько-Полянської селищної ради Рахівського району (а.с. 14).

Рахівською державною нотаріальною конторою 11 квітня 2014 року була заведена спадкова справа № 71/2014 (номер у спадковому реєстрі 55969516) щодо майна ОСОБА_5, та 15 травня 2014 року - спадкова справа № 97/2014 (номер у спадковому реєсті № 56084487) щодо майна ОСОБА_4 (а.с. 15-16).

Листом від 20 червня 2015 року № 74 (а.с. 17) завідувач Рахівської державної нотаріальної контори Пріц О.І. повідомила ОСОБА_1, що зазначене нею у заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 спадкове майно за адресою: АДРЕСА_6 спадкодавцям не належить.

Батько ОСОБА_1, був сином ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та помер раніше своїх батьків - ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 23-26, 28).

Відповідно до ст.23 КпШС України, який був чинним на час укладення оспорюваного договору, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Згідно положень ст. ст. 425, 426 Цивільного кодексу Української РСР, який був чинним на час укладення оспорюваного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений (стаття 47 цього Кодексу).

Як уже зазначалося, ОСОБА_4 заявою від 18 липня 2000 року надала свою згоду на відчуження своїм чоловіком ОСОБА_5 належного їм на праві спільної сумісної власності жилого будинку АДРЕСА_6 їхній дочці ОСОБА_8 за договором довічного утримання (а.с. 61).

Згода за своєю природою є одностороннім правочином.

І договір, і заява, складені у письмовій формі та нотаріально посвідчені в порядку, передбаченому ЦК УРСР 1963 р., Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5; Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5.

Відсутність реєстрації заяви ОСОБА_4 у журналі реєстрації нотаріальних дій, не може бути підставою для визнання такої заяви недійсною, оскільки ОСОБА_4, підписавши заяву, підтвердила свою згоду на відчуження будинку, а подальші дії щодо її реєстрації у журналі нотаріальних дій, повинна була вчинити секретар виконавчого комітету, і невчинення нею такої реєстрації не впливає на обсяг волевиявлення ОСОБА_4 та правомірність заяви ОСОБА_4

Суд першої інстанції розглядаючи справу, повно та всебічно дослідив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, допитав свідків, заслухав сторін та їх представників та обґрунтовано дійшов наступних висновків.

Вимоги про визнання недійсним договору довічного утримання та заяви ОСОБА_4 про надання згоди на відчуження будинку, не підлягають до задоволення, оскільки волевиявлення ОСОБА_4 на відчуження житлового будинку на користь ОСОБА_2 було закономірним та вільним, доказів на підтвердження того, що така заява була підписана не ОСОБА_4 суду не надано; умовами договору передбачено надання ОСОБА_2 довічного утримання як ОСОБА_5 так і ОСОБА_4, і такий договір виконувався відповідачем тривалий час, до смерті батьків.

Не підлягає до задоволення і вимога про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_4, оскільки як при їх житті так і після смерті зазначене ніким не заперечувалося, тобто вказана обставина визнавалася, не оспорювалася, право спільної власності подружжя ОСОБА_4 на будинок не порушувалося, вони володіли, управляли та розпоряджалися майном за спільною згодою, а отже спір з цього приводу відсутній.

Керуючись ст.ст.1217, 1258 ЦК України суд першої інстанції також правильно дійшов висновку, що не підлягає до задоволення і вимога позивача про визнання за нею права власності на ? частину будинку, оскільки будинок був відчужений ОСОБА_5 за договором довічного утримання, отже у ОСОБА_2 виникло право власності, яке було обмежено в силу того, що набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, передавати у заставу або у власність іншій особі на підставі іншого правочину.

Відповідач ОСОБА_2 виконувала умови договору довічного утримання - вона утримувала своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_4, забезпечуючи їх харчуванням, доглядом, лікуванням, опаленням житла, тощо, зберегла в їх довічному користуванні будинок, договір довічного утримання за життя подружжя ОСОБА_4 розірваний не був, тому з моменту їхньої смерті ОСОБА_2 стала одноосібним власником зазначеного у договорі майна без будь-яких обмежень.

Також суд першої інстанції обґрунтовано визнав поважними наведені позивачем підстави для поновлення строку позовної давності.

Доводів, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

За таких обставин, ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України і передбачених ст.ст. 309, 310 цього Кодексу підстав для його скасування немає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Куштан Б.П. Боднар О.В. Ігнатюк Б.П.