Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І.
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року,-

вс т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру, та про виселення.

В обґрунтування позову зазначив, що 12 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_5 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за реєстраційним № 2336, за умовами якого він надав відповідачу (позичальнику) у власність 26 500 грн. Згідно пункту 7 договору позики, сума 26 500 грн. підлягає поверненню позичальником на вимогу позикодавця протягом чотирнадцяти календарних днів від дня пред'явлення вимоги про це. У разі прострочення повернення позики позичальник несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми позики.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 12 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. за реєстраційним № 2339. За умовами іпотечного договору ОСОБА_5 (іпотекодавець) передав йому (іпотекодержателю) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

Вимогу про повернення позики він 25 серпня 2015 року надіслав ОСОБА_5 на адресу: м. Запоріжжя, вул. Олімпійська - 16 кв. 25. Відповідно до п. 9 договору позики вимога вважається отриманою відповідачем належним чином 22 березня 2015 року.

Сума позики відповідачем не повернута.

10 квітня 2015 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. з проханням передати відповідачу вимогу про усунення порушення основного зобов'язання у 30-денний строк з моменту отримання вимоги (заява від 10 квітня 2015 року вих. № 227/02-24, реєстровий номер 699). Вимога того ж дня була надіслана ОСОБА_5, що підтверджується фіскальним чеком, виданим ЗД УДППЗ «Укрпошта».

З урахуванням вимог п. 6.5 іпотечного договору вважається, що вимога була отримана відповідачем 15 квітня 2015 року.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості в розмірі 53 000 грн. (з яких: сума позики 26 500 грн., штраф за порушення строку повернення позики 26 500 грн) за нотаріально посвідченим договором позики від 12 грудня 2015 року реєстраційний номер 2336, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 Ціна предмета іпотеки, визначена суб'єктом оціночної діяльності, дорівнює 221 314 грн.

Під час судового розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги. Зазначив, що 02 червня 2015 року він надіслав цінним листом на адресу відповідача вимогу про звільнення предмета іпотеки (квартири). Оскільки після спливу передбаченого договором місячного строку з моменту отримання вимоги відповідач квартиру добровільно так і не звільнив, просив також виселити ОСОБА_5 з квартири та стягнути з нього штраф у сумі 44 262 грн 80 коп., як передбачено пунктом ч 5.7 іпотечного договору (з розрахунку вартість квартири 221 314 грн х 20 : 100 = 44 262, 80 грн.).

Таким чином, загальна сума заборгованості, яка забезпечена іпотекою, дорівнює 97 262 грн. 80 коп.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року змінено у частині мотивів відмови у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що 12 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., реєстраційний № 2336, за умовами якого позивач (позикодавець) надав відповідачу (позичальнику) у власність 26 500 грн. Згідно пункту 7 договору позики, сума 26 500 грн підлягає поверненню позичальником на вимогу позикодавця протягом чотирнадцяти календарних днів від дня пред'явлення вимоги про це. У разі прострочення повернення позики позичальник несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 100% від суми позики.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, 12 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю., реєстраційний № 2339. За умовами іпотечного договору ОСОБА_5 (іпотекодавець) передав позивачеві (іпотекодержателю) в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

У пунктах 3.4.3,5.1 іпотечного договору зазначено, що Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання строку виконання Іпотекодавцем зобов'язань, забезпечених іпотекою, вони не будуть виконані.

Пунктами 5.2,5.3 іпотечного договору передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов цього договору Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом установленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, за вибором Іпотекодержателя, на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або шляхом позасудового врегулювання згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Відповідно до пункту 5.4 іпотечного договору, сторони дійшли згоди, що Іпотекодержатель вправі на власний розсуд обрати один із таких способів задоволення його вимог в порядку позасудового врегулювання: а) шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов'язань, забезпечених згідно з цим договором, у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; б) шляхом реалізації права Іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог Іпотекодержателя не перешкоджають Іпотекодержателю застосувати інші, встановлені Закону України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Таким чином, змінюючи рішення місцевого суду в частині мотивів відмови у позові, суд апеляційної інстанції, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, про який просить позивач.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2015 року в частині, яка не змінена апеляційним судом та рішення апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова