ухвала

іменем україни

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Гвоздика П.О., Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г., Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Шевченкове», третя особа - відділ Держземагентства у Новоукраїнському районі Кіровоградської області, про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та скасування державної реєстрації, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, свої вимоги мотивуючи тим, що вона на підставі державного акта на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки АДРЕСА_1.

У 2009 році між нею та Приватним підприємством «Шевченкове» (далі - ПП «Шевченкове») було укладено договір оренди земельної ділянки строком до 15 листопада 2016 року, зареєстрований Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 27 квітня 2009 року.

У 2014 році позивач дізналася про реєстрацію іншого договору оренди на належну їй земельну ділянку, укладеного між нею та відповідачем, строк дії якого визначений до 15 листопада 2059 року.

Вважає, що всупереч чинному законодавству щодо подвійної заборони реєстрації речового права у 2010 році була проведена реєстрація права оренди щодо земельної ділянки, право оренди на яку було зареєстровано у 2009 році та продовжувало діяти.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений між ОСОБА_6 та ПП «Шевченкове», зареєстрований Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 24 грудня 2010 року за № 39, та скасувати державну реєстрацію речового права оренди земельної ділянки, проведену на підставі зазначеного договору.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 11 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що між сторонами двічі укладались договори оренди на належну позивачу земельну ділянку АДРЕСА_1.

Розірвання договору сторонами за угодою вчинено у такий самій формі, що й договір оренди, що розривається, тобто у письмовій формі. Факт укладення нового договору не заперечується позивачем. Проведена державна реєстрація у зміні прав, які відбулися за укладеними правочинами.

Отже, сторонами було укладено два окремі договори оренди, з яких чинним є останній, і заявлені позивачем підстави його недійсності не відповідають загальним правилам, визначеним ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Як установлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки АДРЕСА_1, площею 7,24 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на АДРЕСА_1.

27 квітня 2009 року на підставі укладеного договору оренди між ОСОБА_6 та ПП «Шевченкове» належну позивачу земельну ділянку передано в оренду строком до 15 листопада 2016 року. Договір зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 27 квітня 2009 року за № 49.

24 грудня 2010 року між ОСОБА_6 та ПП «Шевченкове» укладено угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 07 квітня 2009 року № 49, яка зареєстрована в Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» від 24 грудня 2010 року за № 466.

У цей же день між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки терміном дії до 15 листопада 2059 року. Договір зареєстрований у Кіровоградській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 24 грудня 2010 року за № 39.

Як вбачається з позовних вимог, підставою недійсності договору оренди земельної ділянки, укладеного між ОСОБА_6 та ПП «Шевченкове», зареєстрованого Кіровоградською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» 24 грудня 2010 року за № 39, є проведення подвійної реєстрації речового права.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13).

Такі висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судами не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 16 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік