АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4097/2016 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача АнтоненкоН.О.,

суддів Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І., при секретарі Юрченко А.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києві від 7 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОЛІЗИНГ Україна» про визнання недійсним договору, застосування правових наслідків недійсності правочину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ Україна» про визнання недійсним договору, застосування правових наслідків недійсності правочину, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 квітня 2015 року між ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ Україна» та ОСОБА_4 було укладено договір фінансового лізингу №001443, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати автомобіль «Kia Rio mid» вартістю 358 600,00грн у власність та передати предмет лізингу у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором.

Судом також установлено, що на виконання умов указаного договору 27 квітня 2015 року позивач сплатив адміністративний платіж у розмірі 36 000,00грн. Після чого 8 травня 2015 року позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених ним коштів.

Виходячи з того, що позивач не довів ті обставини, на які посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, не надав належних та допустимих доказів, того, що відповідач дійсно та навмисно ввів його в оману щодо істотних умов договору та не довів факту спричинення йому моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача у судове засідання апеляційного суду не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином (ас 112), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подав, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Предметом спору у даній справі є визнання договору про надання послуг недійсним та стягнення сум, внесених за договором.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоотримувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоотримувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, що 27 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЄВРОЛІЗИНГ Україна» було укладено договір № 001443 фінансового лізингу (далі Догорів), відповідно до умов якого, відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати та передати у користування позивача майно (предмет лізингу) на строк і на умовах, передбачених Договором. Предметом лізингу за Договором є: транспортний засіб - автомобіль «Kia Rio mid», вартістю 358 600,00грн (п. 8.2 договору).

Відповідно до п. 4.2 договору фінансового лізингу №001443 від 27.04.2015 лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з моменту сплати на рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.

Встановлено, що відповідно до копії квитанції № N/02/20029 від 27.04.2015 позивач сплатив адміністративний платіж у сумі 36 000,00грн (ас 28).

Адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від призначення платежу у квитанції на сплату. Адміністративний платіж відповідно до п. 12.1 Договору поверненню не підлягає.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 17.4 підписанням Договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Євролізинг Україна», що стосуються змісту даного Договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики із укладенням та виконанням, уважно прочитав та зрозумів Договір та додатки до нього. А також, що отримав від представника ТОВ «Євролізинг Україна» повну, необхідну, достовірну інформацію про положення Договору та додатків до нього. У п. 17.5 та 17.6 зазначено, що клієнт свої підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору та додатків до нього, підтверджує свої обов'язки, здатність набувати прав та обов'язків, умови Договору йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. А також, що послуга фінансового лізингу обрана ним самостійно, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників.

Доводи апеляційної скарги про те що, позивача ввели в оману та не надали достовірної інформації, не заслуговують на увагу, адже належних і допустимих доказів про це у передбаченому ст. ст. 10, 60, 137 ЦПК України порядку матеріали справи не містять. Факт обману повинна довести особа, яка вважає, що діяла під впливом такого обману. Посилання позивача про те, що він спочатку підписав Договір, покладаючись на усні пояснення працівників відповідача, сплатив адміністративний платі, а потім ознайомився з текстом підписаного договору не свідчать про обман.

Доводи позивача про несправедливі умови договору, також не заслуговують увагу, адже відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін: по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Виходячи з аналізу змісту умов спірного Договору фінансового лізингу не має підстав вважати, що у Договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених Договором та ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до аналізу обставин, на які позивач посилався в обґрунтування позовних вимог, які суд повно та всебічно з'ясував і перевірив, дав належну оцінку усім доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають.

Враховуючи наведене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні та наявними в матеріалах справи доказами, і, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для його скасування немає.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 7 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді А.М. Стрижеус

О.І. Шкоріна