АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк Л. М., Половінкіної Н. Ю.,

секретар Окармус О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представників третьої особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Вижницькому районі, треті особи без самостійних вимог - Берегометська селищна рада Вижницького району, ОСОБА_6, яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_7, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права на отримання грошової допомоги за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2016 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вижницькому районі (далі - Виконавча дирекція Фонду) про встановлення факту проживання однією сім'єю.

У подальшому позовні вимоги було уточнено та доповнено вимогами про визнання права на отримання грошової допомоги (а.с. 84-85).

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у результаті нещасного випадку на виробництві помер ОСОБА_8, з яким вона проживала однією сім'єю.

Посилаючись на право на страхові виплати, просила встановити факт проживання з ОСОБА_8 однією сім'єю, визнати за нею та її малолітньою донькою право на одержання одноразових виплат, передбачених чч. 6, 7 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з безпідставності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

У справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року внаслідок нещасного випадку на виробництві помер ОСОБА_8.

Позивачка ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої доньки ОСОБА_5, вважає, що вона як особа, що проживала з ОСОБА_8 та її донька, що перебувала на його утриманні, мають право на отримання одноразової допомоги внаслідок нещасного випадку на виробництві.

Відповідно до ч. 6 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (далі - Закон 1105-XIV), у редакції, що була чинною на час виникнення спірних відносин, у разі смерті потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім'ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату.

За змістом указаної норми право на отримання одноразової допомоги має сім'я потерпілого, а також особи, які перебували на його утриманні.

Згідно з ч. 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Можливе проживання позивачки ОСОБА_1 та потерпілого ОСОБА_8 у період з травня 2013 року по жовтень 2015 року не свідчить про створення ними сім'ї у розумінні ст. 3 СК України.

Норми Закону 1105-XIV передбачають виплату одноразової допомоги саме сім'ї, а не особам, які проживали з потерпілим однією сім'єю, але не перебували у шлюбі.

Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові ОСОБА_1 із зазначених підстав.

У зв'язку з цим, доводи апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Суд першої інстанції також обґрунтовано виходив з того, що малолітня донька позивачки ОСОБА_1- ОСОБА_5 не може вважатися особою, що перебувала на утриманні потерпілого у розумінні ч. 6 ст. 42 Закону 1105-XIV.

Встановлено, що малолітня ОСОБА_5 має батька, який не позбавлений батьківських прав й за законом зобов'язаний утримувати дитину.

ОСОБА_5 не входить до переліку осіб, які згідно зі ст. 41 Закону 1105-XIV мають право на страхові виплати в разі смерті потерпілого.

Відповідно до ч. 7 ст. 42 Закону 1105-XIV у відповідній редакції у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України.

Позивачка ОСОБА_1 просить визнати право на компенсацію витрат на поховання потерпілого.

Проте отримання такої компенсації не пов'язується із встановленням факту проживання однією сім'єю з потерпілим.

Встановлено, що позивачка не зверталася до Виконавчої дирекції Фонду із заявою про компенсацію конкретних витрат на поховання потерпілого, а тому її позовні вимоги в частині визнання права на такі виплати є передчасними й такими, що не відповідають нормам ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України.

Апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо неточного відображення суті позиції представника відповідача, не зазначення змісту показань свідків.

Проте з матеріалів справи вбачається, що представник відповідача дійсно не визнавав позову, а зважаючи на підстави відмови у позові необхідності у детальному викладі показань свідків не було.

Суд першої інстанції у мотивувальній частині помилково послався на норму ст. 256 ЦПК України, яка стосується розгляду справ окремого провадження, а також зазначив, що підставою відмови у позові є також проживання позивачки та потерпілого однією сім'єю менше п'яти років, проте це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 липня 2016 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Л. М. Перепелюк

Н. Ю. Половінкіна