У х в а л а

іменем україни

14 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Остапчука Д.О.,

ПоповичО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, міського комунального підприємства «Основаніє», Шевченківського РВ у м. Запоріжжі УДМС у Запорізькій області про відновлення та визнання права користування квартирою, усунення перешкод у користуванні квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, у якому просив відновити та визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 та вселити його у цю квартиру.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що з 08 червня 1977 року він разом із матір'ю ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_3 проживав у цій квартирі, ІНФОРМАЦІЯ_1 року його мати померла та 15 травня 2013 року він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

У подальшому дізнався про те, що 04 березня 1977 року він був знятий з реєстрації місця проживання на підставі вироку Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 1996 року.

Починаючи з 1996 року він неодноразово був засуджений за скоєння різних злочинів, за що відбував покарання в місцях позбавлення волі. Після звільнення з місць позбавлення волі завжди повертався додому. Внаслідок отриманої травми з 03 листопада 2014 року до травня 2015 року перебував на стаціонарному лікуванні в Запорізькій міськлікарні № 5, де йому ампутували ногу.

Його сестра ОСОБА_3 повідомила йому про те, що спірна квартира на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Запорізької міської ради № 4307 від 29 грудня 2000 року та свідоцтва № 12055 від 29 грудня 2000 року, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 змінила замки на вхідній двері квартири та не допускає його до квартири, просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував та встановив обставини справи, надав належну оцінку поданим сторонами доказам (ст. 212 ЦПК України) та обгрунтовано виходив з того, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх вимог, а саме порушення, невизнання або оспорення відповідачами його права на користування квартирою, як передбачено ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог щодо відновлення та визнання за позивачем права користування квартирою і усунення перешкод у користуванні нею.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.П. Касьян

Судді: Д.О. Остапчук

О.В. Попович