Справа №442/2224/16-ц
Провадження №2/442/881/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської обл.

в складі: головуючого судді Коваля Р.Г.

при секретарі Далявській Л.І

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Модрицької сільської ради про визнання права власності на самочинно побудований житловий будинок, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, яким просить визнати за ним право власності на самочинно побудований житловий будинок, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться по вул. Олега в селі Модричі Дрогобицького району Львівської області.

Позов мотивує тим, що у 1974 році матір позивача отримала дозвіл на будівництво житлового будинку на відведеній для цього земельній ділянці площею 0,10 га в селі Модричі згідно рішення Виконавчого комітету Дрогобицької районної ради трудящих депутатів № 293 від 04.07.1974 року. Однак у звязку з тим, що в цей час їхня сімя почала проживати в успадкованому будинку, який потребував ремонту, будувати новий будинок було матеріально важко. Лише наприкінці 1980-х років, за дозволом матері позивач своєю працею та за свої власні кошти самочинно збудував одноповерховий житловий будинок, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., на наданій його матері, відповідно до вищевказаного рішення, земельній ділянці по вул. Олега.

Під час проведення будівництва були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні та екологічні норми, а з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб цим будівництвом. У 2016 році позивач звернувся до Модрицької сільської ради із заявою про отримання права власності на земельну ділянку по вул. Олега в с. Модричі для обслуговування даного житлового будинку та споруд, однак дізнався, що це не можливо зробити через відсутність у нього зареєстрованого права власності на будинок у встановленому чинним законодавством порядку. На даний час він здійснює обслуговування даного житлового будинку, проводить його поточний ремонт за власні кошти, жодним чином не порушує права інших осіб.

Позивач в судове засідання не зявився, однак від нього поступило клопотання, в якому вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити, а тому суд розглянув справу у відсутності позивача на підставі наявних доказів по справі.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоч належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, подав до суду клопотання, в якому вказав, що проти задоволення позовних вимог позивача не заперечує, просить розглядати справу без участі їхнього представника.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню з огляду на таке.

Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

З архівного витягу № Ф-27669 від 02.12.2015 року, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що згідно рішення Виконавчого комітету Дрогобицької районної ради трудящих депутатів №293 від 04.07.1974 року матір позивача отримала дозвіл на будівництво житлового будинку на відведеній для цього земельній ділянці площею 0,10 га в селі Модричі.

Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок по вул. Олега в селі Модричі, будинок складається з 3-х житлових кімнат, кухні, коридору та підвалу, загальною площею 85,9 кв.м., житловою 43,7 кв.м., рік побудови 1989 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. 2 ст. 376 ЦК).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК).

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 10, 21 ЗК України) або з інших передбачених підстав.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у звязку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12)

Відповідно до ч.1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів державного замовлення»(втратила чинність) вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію обєктів будівництва. Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі обєкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію обєктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права, а статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна має право предявити позов, зокрема про визнання його права власності у разі якщо це право оспорюється іншою особою.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи наведене, те, що будівництво спірного будинку було закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обовязковість його державної реєстрації не була передбачена, а в технічному паспорті, з урахуванням відомостей якого позивачем заявлений позов, не міститься ніяких застережень щодо незаконності або самочинності будівництва будь-яких приміщень чи прибудов та в судовому засіданні не було встановлено порушення законних прав інших осіб при будівництві спірного будинку, власник земельної ділянки не заперечує проти задоволення позову, тому позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідн. код НОМЕР_1) право власності на самочинно побудований житловий будинок, загальною площею 85,9 кв.м., житловою площею 43,7 кв.м., що знаходиться по вул. Олега в селі Модричі Дрогобицького району Львівської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або десяти днів з дня отримання копії цього рішення особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення.

Суддя Р.Г. Коваль