АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Качана В.Я., Кирилюк Г.М.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МорозоваСвітлана Володимирівна про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину та відшкодування збитків,

встановила:

у березні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача 38 100 доларів, що еквівалентно 895 846грн. 21коп., заборгованості за договором позики, 3% річних у сумі 1287,05 доларів США, що еквівалентно 30 262,44грн. та судовий збір у сумі 3 654грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 11 лютого 2013 року уклала з відповідачем договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., відповідно до якого передала відповідачу грошові кошти в сумі 326 114 грн. 40 коп., що було еквівалентом суми 40 800 доларів США, зі строком повернення не пізніше 11 лютого 2014 року.

Позивач зазначала, що відповідач свої зобов'язання по поверненню позики належним чином не виконала, борг погасила частково, заборгованість станом на 30 березня 2015 року складає 38 100 доларів США

Також позивач посилалася на те, що згідно п.4 договору передбачено право позикодавця при несвоєчасному поверненні суми позики, вимагати повернення частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

У вересні 2015р. відповідач подала зустрічну позовну заяву, в якій просила застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору позики від 11 лютого 2013 року, зарахувавши зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 у сумі 40 494 грн. 73 коп. із позовними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_1 за первісним позовом у сумі 304 533,30 грн., стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 залишок заборгованості

№ апеляційного провадження:22-ц/796/4137/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Козленко Г.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
за договором позики у сумі 264 038,57 грн.

В обґрунтування зустрічного позову відповідач зазначала, що вважає договір позики від

- 2 -

11 лютого 2013 року нікчемним, оскільки він спрямований на незаконне заволодіння належним їй нерухомим майном, а умови договору не містять розрахункового рахунку, на який необхідно перераховувати повернення грошових коштів, що призвело до неможливості виконання зобов'язань по поверненню позики.

Також відповідач зазначала, що позивач повинна відшкодувати їй завдані збитки за період неправомірного користування її власністю - квартирою, та сплатити проценти за порушення грошового зобов'язання.

Рішенням суду від 9 грудня 2015 року первісний позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 39 100 доларів США, що еквівалентно 919 359 грн. 24 коп., 3% річних в розмірі 31 056 грн. 71 коп. та судовий збір у розмірі 3 654 грн. 00 коп., у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити частково первісний позов ОСОБА_3, задовольнити у повному обсязі зустрічний позов.

Представник відповідача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, так як договір позики є безпроцентним, а текст договору не містить банківського рахунку, на якій необхідно повернути позику, що обґрунтовує неповернення позики у строки, визначені договором.

Також представник відповідача зазначає про неврахування судом тієї обставини, що договір позики мав на меті заволодіти майном відповідача, тому він є нікчемним, а позивач повинна відшкодувати збитки за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 36 098,08грн. та проценти у сумі 4 396,64грн. за час перебування квартири у власності позивача.

Крім того, представник відповідача посилається на порушення судом норм процесуального права, так як суд стягнув розмір боргу, який не був заявлений позивачем, чим вийшов за межі позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 11 лютого 2013р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримала 326 114грн., що було еквівалентно 40 800 доларів США, та зобов'язалася повернути отримані кошти не пізніше 11 лютого 2014р., шляхом виплати, починаючи з 11 березня 2013р., щомісячних платежів у вигляді еквіваленту в гривні, що складає 900 доларів США, а останній платіж 11 лютого 2014р. - еквівалент в гривні, що складає 30 900 доларів США. Договір підписаний сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.

Під час судового розгляду сторони визнали, що відповідачем борг виплачений частково, залишок боргу становить 38 100 доларів США.

Задовольняючи первісні позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем борг у визначений договором строк повернений не був, а зустрічні позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

- 3 -

Згідно статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 204 ЦК України визначається, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним., отже вказаною нормою закріплюється презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору у справі, що переглядається, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Отже, відповідач повинна була довести, що укладений з позивачем договір позики є нікчемним, проте, таких доказів при розгляді справи судом першої інстанції надано відповідачем не було.

Посилання відповідача на те, що договір позики є нікчемним відповідно до положень ст. 228 ЦК України, оскільки був направлений на незаконне заволодіння майном відповідача, не доведені належними та допустимими доказами.

Та обставина, що у забезпечення договору позики між сторонами був укладений договір іпотеки та договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який містив відкладальну умову переходу права власності на квартиру, не свідчить про намір позивача незаконно заволодіти майном відповідача, оскільки укладання, як договору іпотеки, так і договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у забезпечення виконання грошових зобов'язань, передбачено нормами матеріального права і є загальноприйнятою практикою.

Крім того, відповідачем не було надано доказів, що позивач на час укладення договору іпотеки була обізнана про те, що квартира, яка була предметом іпотеки, була спільною сумісною власністю відповідача та її чоловіка, і що позивач при укладанні цих договорів діяла недобросовісно.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позико-давцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як

- 4 -

засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Така правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі № 6-79цс14.

Під час судового розгляду було встановлено, що борг за договором позики становить 38 100 доларів США, у договорі позики сторони визначили, що позика буде повертатися у гривні, еквівалент якої буде визначатися за комерційний курсом долара на день повернення, отже, суд прийшов до правомірного висновку, що стягненню з відповідача підлягає 895 846грн. 21коп., що еквівалентно 38 100 доларам США.

Однак, у резолютивній частині рішення судом зазначено, що стягненню з відповідача підлягає борг у сумі 39 100 доларів США, що еквівалентно 919 359грн. 24коп., хоча мотивувальна частина рішення суду не містить обґрунтування збільшення суми боргу на 1000 доларів США, матеріали справи не містять заяви позивача або її представника про збільшення позовних вимог, а представником позивача під час апеляційного розгляду підтверджено, що позивачем не подавалася заява про збільшення позовних вимог, тому рішення суду в цій частині ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору і відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Доводи апеляційної скарги, що договір позики є безпроцентним, тому стягнення боргу, враховуючи комерційний курс гривні до долара США на день повернення суми, є неправомірним, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки саме такий порядок повернення позики був визначений сторонами у договорі, а відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно дочастини першої статті 631 ЦК України строком договорує час, протягом якого сторони можуть здійснитисвої права івиконати свої обов'язки відповідно додоговору.

Згідно ізчастиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошовогозобов'язання, навимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляціїза весь часпрострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентівне встановлений договором або законом.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, він зобов'язаний сплатити борг, проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних за прострочення грошового зобов'язання ґрунтуються на нормах матеріального права та підлягають задоволенню.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку та заявлених вимог, борг у сумі 38 100 долара США підлягав поверненню 11 лютого 2014р., тому з 12 лютого 2014р. позивач має право на отримання відшкодування 3% річних, які розраховуються по формулі: сума боргу х 3% х кількість днів прострочення платежу : 365 : 100, при цьому станом на 30 березня 2015р.

- 5 -

прострочення платежу становило 411 днів.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 1287,05 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 30 262грн. 44коп.

Однак, у резолютивній частині рішення судом зазначено, що стягненню з відповідача підлягає 3% річних у сумі 31 056грн. 71коп., хоча мотивувальна частина рішення суду не містить обґрунтування збільшення суми 3% річних, матеріали справи не містять заяви позивача або її представника про збільшення цих позовних вимог, а представником позивача під час апеляційного розгляду підтверджено, що позивачем така заява не подавалася, тому рішення суду в цій частині ухвалено з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору і відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач була позбавлена можливості повернути у визначені договором строки борг, оскільки договір не містив розрахункового рахунку, на який необхідно було повернути грошові кошти, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до умов договору позики сторони визначили, що борг буде повертатися готівкою і частина грошових коштів відповідачем була повернута саме у зазначений спосіб.

Крім того, у пункті 4 договору зазначено, що в разі відмови позикодавця від отримання повернутих йому грошей позичальник вправі передати їх на депозит будь-якої нотаріальної контори, що буде свідчити про своєчасне виконання ним умов цього боргового документу, що відповідає положенням ст. 537 ЦК України.

Проте, відповідачем суду не було надано доказів намагання повернути борг у визначені договором строки та спосіб.

Твердження представників відповідача про те, що підстав для нарахування 3% річних з 12 лютого 2014р. не має, оскільки 24 квітня 2014р. позивач набула права власності на квартиру АДРЕСА_1, що належала відповідачу, а тому зобов'язання за договором позики припинилися, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 березня 2015р., яке набрало законної сили, визнано недійсним договір іпотеки від 11 лютого 2013р. та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 лютого 2013р., укладеного між сторонами, та припинено право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Під час судового розгляду відповідачем не надано доказів, що зобов'язання було виконано відповідно до умов договору, а тому відповідач повинна сплатити суму боргу з врахуванням положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та умов договору.

Колегія суддів вважає, що вимоги зустрічної позовної заяви про обов'язок позивача сплатити відповідачу різницю між розміром заборгованості за договором позики та вартістю квартири, яка перебувала у власності позивача, є надуманими та не ґрунтуються на нормах матеріального права, оскільки право власності позивача на квартиру було припинено рішення суду, тому суд першої інстанції правомірно відмовив у їх задоволенні.

При цьому, представниками відповідача безпідставно вказана різниця визначена, як збитки, так як це суперечить поняттю збитків, наданим у статті 22 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що 8 червня 2015р. був вчинений виконавчий напис нотаріуса про стягнення з відповідача на користь позивача 895 846грн. 21коп. боргу, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні первісного

- 6 -

позову, оскільки виконавчий напис нотаріусом був вчинений після звернення позивача з даним позовом до суду. Крім того, під час розгляду справи у апеляційному суді було встановлено, що рішенням суду виконавчий напис визнаний таким, що не підлягає виконанню, що виключає можливість подвійного стягнення з відповідача за спірним договором позики.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, а допущені порушення норм процесуального права при вирішенні первісного позову є підставою для зміни рішення суду в цій частині, разом з тим, вони не є підставою для зміни чи скасування рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року змінити в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг у сумі 895 846грн. 21коп., що еквівалентно 38 100 доларів США, 3% річних у сумі 30 262грн. 44коп., що еквівалентно 1287,05 доларів США, повернення судового збору у сумі 3654грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: