Провадження № 2/520/1357/16
Рішення

іменем України

12 липня 2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого-судді Прохорова П.А.

при секретарі Цвігун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом ТОВ «Торгово-промислова спілка» до ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання поруки припиненою та визнання кредитної угоди недійсною

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Одеси з вказаним позовом, у якому останній, посилаючись на нікчемність умов кредитного договору №32, що укладений між позивачем та ПАТ «Укрінбанк» 25 червня 2007 року, щодо права кредитора в односторонньому порядку змінювати процентну ставку за кредитом, просив суд визнати зазначений кредитний договір недійсним та разом з тим позивач, вказуючи на поруку ОСОБА_1 за зобовязаннями позивача перед банком, та зазначаючи про те, що у звязку з укладенням до кредитного договору його сторонами додаткових угод №1, №2 №3 та №4, настали передбачені положеннями ч.1 ст. 559 ЦК України обставини, а також вказуючи на пропуск кредитором строку на предявлення вимоги до поручителя, просив суд визнати поруку ОСОБА_1 за зобовязаннями позичальника перед кредитором у кредитній угоді №32 від 25 червня 2007 року припиненою.

Сторони в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача звернувся до суду з заявою про вирішення справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача про причини своєї неявки суд не повідомив, та за обставинами провадження у справі така неявка представника відповідача є повторною.

При повторній неявці відповідача у судове засідання, відповідно до положень ст. 169 ЦПК України причини поважності такої неявки перевірці не підлягають.

Встановивши наведені обставини провадження та розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за відсутності сторін, на підставі наданих позивачем письмових пояснень та доказів.

Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності.

Так, дослідивши доводи сторін, перевіривши їх долученими до матеріалів справи доказами, суд встановив наступне.

25 червня 2007 року між ТОВ «Торгово-промислова спілка» та ПАТ «Український інноваційний банк» було укладено Кредитний договір №32.

Відповідно до умов такого договору позичальнику було надано кредит на умовах відновлювальної кредитної лінії з кредитним лімітом 1500000,00 дол. США (п. 3.1 договору). Згідно п. 3.4.1 договору процентна ставка за кредитом була встановлена на рівні 12,25% річних. Пунктом 3.4.3 було передбачено, що процентна ставка у передбаченому п. 8.4 Угоди, з урахуванням п.п. 3.4.4 Угоди, підлягає коригуванню при зміні вартості залучених кредитних ресурсів, про що банк письмово повідомляє позичальника. Позичальник повинен дати письмову відповідь на пропозицію банку протягом 10 днів з дня отримання відповідної пропозиції.

У разі незгоди позичальника зі збільшенням процентної ставки він повинен, на письмову вимогу кредитора, достроково, протягом 10 робочих днів з моменту отримання такої вимоги, повністю повернути кредит, сплатити нараховані відсотки та інші платежі, передбачені Угодою (п.3.4.4)

Крім того сторонами було погоджено графік повернення кредиту (п. 3.5.1), за яким визначено, що повернення відбувається в три етапи: у квітні 2008 року, травні 2008 року та червні 2008 року, сумами по 500000,00 дол. США. Граничним терміном повернення кредиту є 24 червня 2008 року:

На забезпечення належного виконання позичальником його зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №29 від 25 червня 2007 року.

За умовами такого договору (п.1.2 Угоди), поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед кредитором відповідати по зобовязаннях ТОВ «Торгово-промислова спілка», які виникають з умов кредитної угоди №32 від 25 червня 2007 року та можливих змін та доповнень до неї у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості 1500000,00 дол. США, відсотків за її користування, штрафних санкцій у разі їх застосування та витрат, повязаних з виконанням кредитної угоди.

30 квітня 2008 року, 30 травня 2008 року та 25 червня 2010 року між сторонами кредитного договору було укладено договори (№1, №2 та №3 відповідно) про внесення змін до вказаної кредитної угоди №32. Такими угодами було внесено зміни зокрема до розміру відсоткової ставки за користування кредитними коштами, та щодо терміну повернення Кредиту.

Так, відповідно до Кредитної угоди №32 та додаткових угод №1-3, станом на 25.10.2010 року умови користування та повернення кредитних коштів за наведеним кредитом істотно змінились:

-розмір кредиту було збільшено до 2334000,00 дол. США; а форму його надання змінено з «відновлювальної кредитної лінії» на «кредит»

-було змінено порядок видачі та цільове спрямування кредиту на реструктуризацію та погашення заборгованості.

-процентна ставка збільшена до14,0 %

-граничний термін повернення кредиту 24.06.2013 року, із погашенням кредиту протягом останніх пяти місяців користування коштами, відповідно 10 лютого, 10 березня, 10 квітня, 10 травня, 24 червня 2013 року, рівними частинами, по 466800,00 дол. США

У звязку з такими змінами основного зобовязання між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 було укладено новий договір поруки №2 від 25 червня 2010 року.

За умовами такого договору (п.1.2 Угоди), поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобовязання перед кредитором відповідати по зобовязаннях ТОВ «Торгово-промислова спілка», які виникають з умов кредитної угоди №32 від 25 червня 2007 року, договорів про внесення змін 1, 2 та 3, у вигляді кредиту у сумі 2334000,00 дол. США., відсотків за її користування, штрафних санкцій у разі їх застосування та витрат, повязаних з виконанням кредитної угоди.

28 вересня 2011 року між сторонами кредитної угоди було укладено договір про внесення змін №4, за умовами якої було збільшено суму кредиту, встановлено відсоткову ставку на рівні 11% річних, змінено розмір платежів на погашення кредиту до рівня 497800,00 дол. США.

У той самий день, 28 вересня 2011 року між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін №1 до договору поруки №2 від 25.06.2010 року, яким вказаний договір поруки було доповнено зобовязаннями позичальника, що випливають з договору про внесення змін №4, укладеного між сторонами кредитної угоди №32.

Відносини у сфері надання кредиту врегульовані положеннями глави 71 ЦК України.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

За своєю правовою природою порука є зобов'язанням, у зв'язку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобов'язання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК у ст. 559 передбачено спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється:

1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності;

2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем;

3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника;

4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, то порука припиняється, коли кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права.

Відповідно до ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника

У разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК, статті 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За змістом статей 559, 598 ЦК припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Уживаний законодавцем у ст. 559 ЦК термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12 - 15, 20 ЦК, статті 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК), слід дійти висновку про те, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ст. 559 ЦК, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі N 6-20цс11).

При цьому слід мати на увазі, що належним способом судового захисту у такому випадку є вимога про визнання поруки припиненою, оскільки порука припиняється не з моменту ухвалення судом рішення про це, а з моменту настання підстав, з якими законом пов'язане припинення поруки, на що вказав Верховний Суд України у постанові від 21 травня 2012 р. у справі N 6-69цс11.

Так, у звязку з вказаними вище фактичними обставинами справи, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК підставою для припинення поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну є не будь-яка зміна умов основного зобов'язання, а лише така, внаслідок якої обсяг відповідальності поручителя збільшується.

При вирішенні справ цієї категорії слід враховувати позицію Верховного Суду України, висловленою в постанові у справі N 6-20цс11 від 21 травня 2012 р., згідно з якою збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Крім того в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі N 6-69цс11 зазначено, що збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в сторону збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним.

В постанові Верховного Суду України від 18 червня 2012 р. у справі N 6-73цс12 вказано, що до припинення поруки призводить зокрема збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання шляхом підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто змінами основного зобов'язання, в результаті яких збільшується відповідальність поручителя, вважаються такі умови та обставини, що тягнуть або можуть потягти негативні наслідки для поручителя, поява для нього інших нових ризиків, відмінних від тих, з якими він попередньо погодився при укладенні договору поруки, погіршення його майнового становища.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України (постанова від 5 червня 2013 р. у справі N 6-43цс13) згода поручителя на збільшення обсягу його відповідальності повинна бути очевидною й наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

У зв'язку із цим, враховуючи вимоги до письмової форми правочину, встановлені ст. 207 ЦК, допустимо, щоб згода поручителя була висловлена у будь-якій письмовій формі (листі, заяві, телеграмі). Головне, щоб вона була явно вираженою і відповідала дійсній волі поручителя.

При цьому надаючи оцінку згоді поручителя на майбутні зміни зобов'язання, надану ним заздалегідь ще при укладенні договору поруки, суди мають у кожній конкретній ситуації виходити з формулювання такої згоди та конкретизації допустимої зміни зобовязань за такою згодою, відповідність зміни зобовязань тим умовам основного зобовязання, на які погоджувався поручитель при укладанні договору поруки.

З наведених правових положень та фактичних обставин суд доходить висновку про те, що оскільки за договором поруки №29 від 25 червня 2007 року ОСОБА_1 прийняв на себе обовязки поручителя за зобовязаннями ТОВ «Торгово-промислова спілка» перед ПАТ «Укрінбанк» які випливали саме з Кредитної угоди №32 від 25 червня 2007 року, а додатковим договором (№2, від 30 травня 2008 року) про внесення змін до вказаної кредитної угоди №32 було внесено до основного зобовязання істотні зміни збільшено відсоткову ставку (з 12,25 до 15%) та збільшено строк надання кредиту та відповідно період нарахування відсотків, що відповідно до наданих суду доказів та пояснень, відбулось без погодження з поручителем, порука ОСОБА_1 припинилась одночасно із внесенням наведених змін, тобто 30 травня 2008 року.

При цьому зазначення за текстом договору поруки про згоду поручителя на можливі зміни та доповнення до основної угоди суд оцінює критично, оскільки згода на зміну умов зобовязання, які погіршують становище поручителя, відповідно до наведених вище правових висновків та позиції Верховного суду України має бути викладена очевидно, конкретно та категорично.

Щодо додаткового договору (№1, від 30 квітня 2008 року) про внесення змін до вказаної кредитної угоди №32, то суд, виходячи з засад виваженості та розсудливості, надає критичну оцінку доводам позивача про те, що такою додатковою угодою було змінено істотні умови в сторону погіршення становища поручителя, а тому, вказуючи, що основна відсоткова ставка та термін погашення кредиту були залишені без змін, натомість сплата обовязкових платежів з погашення тіла кредиту була відстрочена на місяць, не приймає такі посилання до уваги.

Наступний додатковий договір (№3, від 25 червня 2010 року) про внесення змін до вказаної кредитної угоди №32, як було зазначено вище, вніс істотні зміни до зобовязань, що виникали з первинної угоди та додаткових договорів до неї (№1, №2) змінивши відсоткову ставку (на 14% річних), змінив форму надання кредиту з «відновлювальної кредитної лінії» на «кредит», визначив розмір кредиту 2334000 дол. США, його цільове використання а також граничні строки надання кредиту (та відповідно нарахування відтоків), що є істотними та відбулись без погодження з поручителем за договором поруки №29, однак з огляду на наведені вище висновки про припинення зобовязань поруки, що випливають з договору №29, 30 травня 2008 року, вбачається, що на час укладення додаткового договору №3 від 25 червня 2010 року вказана порука вже була припинена, та таким чином вказана зміна істотних умов кредитного зобовязання не має значення для вирішення питання про припинення поруки ОСОБА_1 за договором поруки №29 від 25 червня 2007 року.

Натомість, як вказано вище, у звязку з суттєвою зміною основного зобовязання між кредитором ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 знову було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_1 виступив поручителем за зобовязаннями ТОВ «Торгово-промислова спілка» з урахуванням наведених додаткових договорів №1, №2 та №3.

28 вересня 2011 року між ТОВ «Торгово-промислова спілка», та ПАТ «Укрінбанк» було укладено договір про внесення змін №4 до кредитної угоди, відповідно до якого, як вказано вище, розмір кредиту було збільшено, граничний термін повернення кредиту віддалено, розмір обовязкових платежів на погашення кредиту збільшено.

Посилання сторони позивача на ті обставини, що такі зміни покладають на поручителя додаткові обовязки суд приймає, однак не вважає що така обставина є підставою для визнання договору поруки від 25 червня 2010 року припиненим з підстав ч.1 ст. 559 ЦК України, оскільки у дату укладення договору про внесення змін №4 між ПАТ «Укрінбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін до договору поруки №2 від 25 червня 2010 року, за яким обсяг забезпечених зобовязань було доповнено змінами, внесеними відповідно до договору про внесення змін №4.

Таким чином суд вбачає, що ОСОБА_1 було висловлено згоду на зміну таких умов, що кореспондує правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 5 лютого 2014 р. у справі за N 6-152цс13, за якою належною є згода поручителя у формі додаткової угоди до договору поруки. Згода поручителя зі змінами до кредитного договору, які визначають конкретні умови, порядок та обсяг збільшення відповідальності боржника, висловлена шляхом підписання додаткової угоди до договору поруки, не потребує додаткової згоди поручителя на збільшення відповідальності та не суперечить ч. 1 ст. 559 ЦК.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Коли такий строк не встановлено, то порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, то порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Натомість вбачається, що таким договором поруки №2 із наступним доповненням, строк його дії передбачено як «до повного виконання основного зобовязання».

Верховний Суд України неодноразово висловлював свою позицію з цього питання (постанови від: 21 травня 2012 р. у справах: N 6-48цс11, N 6-68цс11; 23 травня 2012 р. у справі N 6-33цс12; 18 липня 2012 р. у справі N 6-78цс12).

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК строком є певний період у часі, зі сплином якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК).

Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

Отже, зазначення замість строку, обчисленого датою, терміну припинення договору поруки (події, з якою пов'язується таке припинення) не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК.

Та таким чином, виходячи з того, що за основним зобовязанням строк здійснення останнього платежу минув 24 червня 2013 року, вбачається, порука ОСОБА_1 припинилась за сплином 6 місяців від дати останнього платежу з 25 січня 2014 року.

Щодо вимог позову про визнання кредитного договору недійсним з підстав односторонньої зміни розміру процентів кредитором, то вбачається, що при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК.

Так, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна розміру фіксованої процентної ставки відповідно до погодженої сторонами кредитного зобовязання процедури, коли банк висуває пропозицію, а позичальник може її прийняти чи не прийняти, як це передбачено спірним договором у п. 3.4.3, 3.4.4.

З викладеного підстав для визнання судом умов кредитної угоди нікчемними не вбачається.

Таким чином, зважаючи на право позивача на правову визначеність, суд вважає за можливе розглянути вимоги позичальника про припинення поруки, оскільки невизнання кредитором факту припинення поруки суперечить кореспондуючим інтересам позивача.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем судових витрат.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15, 31, 57-60, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст.12-16, 20, 207, 251-252, 509, 526, 546, 553, 554, 559, 598, 641-642, 1054, 1056-1 ЦК України, ст. 55, 124 Конституції України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ТОВ «Торгово-промислова спілка» до ОСОБА_1 та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» про визнання поруки припиненою та визнання кредитної угоди недійсною задовольнити частково.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки №29 від 25.06.2007 року припиненою з 30 травня 2008 року.

Визнати поруку ОСОБА_1 за договором поруки №2 від 25 червня 2010 року припиненою з 26 січня 2014 року.

В задоволенні інших вимог позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя П. А. Прохоров