У Х В А Л А

2 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М.,Лященко Н.П., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів,

встановила:

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 4 листопада 2015 року позови ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, періодично з матір'ю - ОСОБА_5 за її місцем проживання або перебування зареєстрованим у встановленому законом порядку та з батьком - ОСОБА_4 за його місцем проживання або перебування зареєстрованим у встановленому законом порядку.

Встановлено періодичність місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, періодично разом з матір'ю - ОСОБА_5 за її місцем проживання або перебування: з першого до останнього календарного дня, наступні місяці: січень, березень, травень, липень, вересень, листопад до досягнення дитиною десяти років. Якщо у ці місяці припадають відпустка, то малолітня ОСОБА_6 проводить її з матір'ю ОСОБА_5

Встановлено періодичність місця проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 періодично разом з батьком - ОСОБА_4 за його місцем проживання або перебування: з першого до останнього календарного дня, наступні місяці: лютий, квітень, червень, серпень, жовтень, грудень до досягнення дитиною десяти років. Якщо у ці місяці припадають відпустка, то малолітня ОСОБА_6 проводить її з батьком - ОСОБА_4

У разі пропуску періодичності проживання малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вини одного з батьків, періодичність не поновлюється. Відповідальність щодо дитини за час знаходження у одного з батьків несуть той з батьків з ким проживає дитина. Витрати на утримання дитини несе особисто той з батьків з ким проживає дитина. Витрати щодо зміни місця проживання дитини згідно з встановленим графіком несе той з батьків, хто забирає ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 до свого місця проживання або перебування.

Сторони у справі зобов'язані повідомляти один одного про місце знаходження дитини та осіб, які допомагають у догляді за дитиною, щоденно, в той час коли дитина згідно періодичності проживання з одним із них не проживає, письмово або засобами смс - повідомлень. Сторони у справі мають право брати участь у вихованні та піклуванні малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у той час коли дитина перебуває з одним із батьків згідно графіку періодичності за місцезнаходженням дитини з 14:00 до 18:00 щоденно.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено, а первісний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з урахуванням матеріального стану сім'ї, в якій виховується дитина.

Допущено негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення апеляційного суду залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року та направити справу на новий апеляційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 19, 160, 161, 162, 182, 183 СК України, статей 3, 12, 13, 20 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову та задовольняючи частково первісний позов, визначивши місце проживання малолітньої дитини з матір'ю та стягуючи аліменти з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої доньки, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився касаційний суд, виходив із того, що будь-яких виняткових обставин, які б давали підстави для висновку, що малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю не встановлено. Окрім того, ОСОБА_5 має постійну роботу, піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, забезпечує її харчуванням, одягом тощо; жодних фактів, що залишення дитини з матір'ю буде суперечити її інтересам не встановлено. Також, суд дійшов до правильного висновку щодо стягнення аліментів з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_6 в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно з урахуванням матеріального стану сім'ї, в якій виховується дитина.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 27 січня 2016 року суд касаційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження його переважного права на проживання дитини з ним, взявши до уваги лише приписи статті 141 СК України та принципу 6 Декларації з прав дитини щодо неможливості розлучення дитини з матір'ю, не надавши взагалі жодної оцінки наявному у матеріалах справи висновку служби у справах дітей Нікопольської міської ради про можливість та доцільність проживання малолітньої дитини з батьком за місцем його фактичного проживання;

- від 3 лютого 2016 року суд касаційної інстанції, задовольняючи позов та визначаючи місце проживання дитини з батьком, виходив із того, що відповідач зловживає спиртними напоями, своєю поведінкою може зашкодити розвиткові дитини;

- від 18 травня 2016 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції, виходив із того, що залишили поза увагою той факт, що розлучення рідних сестер має відбуватись за виняткових обставин, оскільки для нормального розвитку дитині потрібне почуття однієї сім'ї, що буде неможливим при розділенні сестер, які, до того ж, проживали та виховувались разом.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року суд виходив із того, що для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції).

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у цій постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Суворовської районної у м. Херсоні ради, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення апеляційного суду м. Києва від 13 січня 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко