АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/6894/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1092/16 Доповідач - Жолудько Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 вересня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Кузьма Р. М., Сташків Б. І.,

при секретарі Дідух М.Є.

з участю ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ОСОБА_3- ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданої його представником ОСОБА_2, на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2016 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації" про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25.07.2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, які мають значення для правильного вирішення справи. Наголошує на тому, що позивач не мав наміру приватизовувати квартиру АДРЕСА_1 та використовувати приватизаційні чеки. Вказує на те, що висновками експертів встановлено той факт, що заява на приватизацію зазначеної квартири ОСОБА_1 не підписувалася та не подавалася.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи, викладені в ній просять її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 просить відхилити апеляційну скаргу, рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про місце, час і дату слухання справи.

Судом установлено, що 16 вересня 1994 року від імені ОСОБА_1 керівнику органу приватизації подано заяву про передачу в приватну власність квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заяву підписано від імені наймача квартири ОСОБА_1 та трьох повнолітніх членів сім'ї наймача і зареєстровано за вхідним номером 7927 (а.с.7).

На підставі розпорядження від 20.09.1994 року за № 8788 26 вересня 1994 року Міським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого бюро посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 по ? кожному (а.с. 6).

Того ж дня, начальником БТІ складено технічний НОМЕР_1 на вищевказану квартиру(а.с. 57-59).

На виконання постанови слідчого СВ Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи експертом НДЕКЦ при УМВС України в Тернопільській області складено висновок за № 1-1112/14 від 30.12.2014 року (а.с. 119-125).

Цим висновком встановлено, що 2-й, 3-й, 4-й підписи у графі "Підпис наймача та повнолітніх членів сім'ї" у заяві про приватизацію зазначеної квартири від 01.06.1994 року виконані не ОСОБА_1, а іншою особою. При цьому, встановити, ким виконаний 1-й підпис у цій же графі заяви: позивачем чи іншою особою, видалось неможливим, у зв'язку з неспівставимістю досліджуваного підпису зі зразками підпису ОСОБА_1 по транскрипції (а.с. 124).

Висновком експертів Київського НДІСЕ № 2561/2562/15-32 від 30.03.2015 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 розміщений у першому рядку в графі "Підпис наймача та повнолітніх членів сім'ї" у заяві про приватизацію квартири по АДРЕСА_1, яка написана від імені ОСОБА_1 від 01.06.1994 року, виконаний не позивачем. Рукописний текст у вказаній заяві, яка написана від імені ОСОБА_1 від 01.06.1994 року, виконаний не ОСОБА_1, а ОСОБА_3 (а.с. 136-140).

Висновком експерта Тернопільського відділення Київського НДІСЕ № 644/645/15-22 від 28.12.2015 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи на виконання ухвали суду від 09.11.2015 року по даній справі встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 на оригіналі технічного паспорта №15562 від 26.09.1994р. на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на останній сторінці в рядку "Технічний паспорт одержав" виконано не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 93-97).

Позивач укладав договори про надання житлово-комунальних послуг, а саме: 16.04.2009 року із КП "Тернопільводоканал" та 29.08.2013 року із ПАТ "Тернопільміськгаз" (а.с. 63-64; 67-68).

Листами № 1266 від 11.08.2015 року і № 196 від 09.03.2016 року ПАТ "Тернопільміськгаз" повідомило, що для укладення договору від 29.08.2013 року ОСОБА_1 надавав копію свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 65, 112).

Також зазначено, що договір про надання послуг з газопостачання за вищевказаною адресою від 10.09.2004 року втрачено у зв'язку з переїздом.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід відхилити.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право власності на житло не є угодою в розумінні ст. 41 ЦК УРСР та не може бути визнане недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР (який був чинним на момент видачі свідоцтва), оскільки це свідоцтво лише посвідчує право власності, яке виникло на підставі розпорядження органу приватизації за № 8788 від 20.09.1994 року, яке є дійсним.

Колегія суддів уважає рішення обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 8, ч.ч. 2, 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Згідно з п.п. 14, 24, 26 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року за № 56 (чинного на момент приватизації), передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім'ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки та видає розпорядження. На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру, свідоцтво про право власності на житло та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі.

В силу ст. 215, ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Як роз'яснено Верховним Судом України в узагальненні від 24.11.2008 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" в розділі "Труднощі, що виникають у судовій практиці у розрізненні поняття "правочин" від суміжних понять" вказав наступне.

Застосування терміну "правочин" до документів, якими оформлюється, підтверджується право, є не коректним, оскільки право не може бути недійсним воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (зокрема, про право власності на житло); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку про те, що оспорюване позивачем свідоцтво про право власності на житло не можна визнати недійсним, як правочин, в розумінні статей 203, 215 ЦК України, так як дане свідоцтво лише посвідчує право власності позивача та членів його сім'ї на квартиру.

Крім того, свідоцтво про право власності на житло видане у 1994 році, під час дії Цивільного кодексу УРСР 1963 року, який не містив поняття недійсності правочину, а - поняття недійсності угоди.

Так, відповідно до ст.ст. 41, 48 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Колегія погоджується з висновком суду про те, що свідоцтво саме по собі не є дією, яка спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків, а тому не є угодою в розумінні ст. 41 ЦК УРСР і не може бути визнане недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Виходячи з установленої безпідставності заявленого позову, суд з урахуванням змісту ст. 256 ЦК України та роз'яснень вищевказаної постанови Пленуму Верховного суду України, обґрунтовано відмовив в задоволенні позову, не вирішуючи питання застосування позовної давності.

Таким чином, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, ч.1, п.1; 308; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Л.Д. Жолудько