№ 207/423/16-ц
№ 2/207/590/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2016 року Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тюлюнової В.Г.

при секретарі Куцевол Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2016 року позивачка ОСОБА_1, в особі представника ОСОБА_2, звернулась в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовною заявою до комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід", відповідно до якої просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 01.11.2011 р. до прийняття рішення у справі, який на день подачі позову становив 108 867 (сто вісім тисяч вісімсот шістдесят сім) гривень 00 копійок.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача повідомив, що з 30.11.2008 року по 03.03.2009 року позивачка працювала на підприємстві відповідача, звільнена по переведенню до комунального виробничого підприємства Дніпродзержинської міської ради "Міськводоканал". При звільненні з роботи відповідачем з позивачкою не було проведено остаточний розрахунок у відповідності до приписів ст. 116 Кодексу законів про працю України не виплачено заробітну плату з 01 лютого 2009 року по 03.03.2009 року та компенсацію за шість днів невикористаної відпустки. У звязку із чим позивачка у листопаді 2010 року звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача суми невиплаченої заробітної плати за період з 01.02.2009 р. по 03.03.2009 р. в сумі 2319,90 гривень, компенсації за шість днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2008 р. по 03.03.2009 р. в сумі 616,80 гривень, компенсації за несвоєчасний розрахунок в сумі 699,03 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.03.2009 р. по 24.10.2011 р. в сумі 67277,03 гривень.

Відповідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.10.2011 р. у справі № 2-571/2011 суд частково задовольнив позов, стягнувши на користь позивачки з відповідача суму невиплаченої заробітної плати в сумі 2319,90 гривень та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 616,80 гривень, в задоволенні решти позовних вимог, зокрема щодо стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасний розрахунок та суми середнього заробітку за період з 04.03.2009 р. по 24.10.2011 р., було відмовлено. Рішення суду набуло чинності після його перегляду Апеляційним судом Дніпропетровської області, який ухвалою від 17 грудня 2015 року залишив рішення від 28.10.2011 р. без змін.

На виконання рішення суду відповідачем була сплачена заробітна плата за період з 01.02.2009 р. по 03.03.2009 р., у розмірі, що був визначений рішенням суду від 28.10.2011 р. до стягнення, в сумі 2319,90 гривень, шляхом безготівкового переводу коштів на картковий рахунок позивачки 25 травня 2012 року, а компенсація за шість днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2008 р. по 03.03.2009 р. в сумі 616,80 гривень виплачена не була.

У звязку із чим, позивачка, посилаючись на ст. 117 Кодексу законів про працю України, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, починаючи з 01.11.2011р. до прийняття рішення у справі, який на день подачі позову становив 108 867,00 (сто вісім тисяч вісімсот шістдесят сім) гривень 00 копійок.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов не визнав, надав письмові заперечення проти позову, мотивуючи тим, відносно відповідача ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 13.09.2013 р. по справі №34/5005/7847/2012 порушено провадження у справі про банкрутство та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, який вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. На момент розгляду справи, справа щодо банкрутства відповідача розглядається у першій інстанції. Мораторій на задоволення вимог кредиторів не знято.

Оскільки протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань, відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, стверджуючи що середній заробіток за несвоєчасний розрахунок з підстав передбачених ст. 117 Кодексу законів про працю України не належить до заробітної плати та є штрафною санкцією.

Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи суд прийшов встановив, що згідно рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28.10.2011 р. у справі № 2-571/2011 за позовом позивачки до відповідача суд частково задовольнив позов, стягнувши на користь позивачки з відповідача суму невиплаченої заробітної плати за період з 01.02.2009 р. по 03.03.2009 р. в сумі 2319,90 гривень, компенсацію за шість днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2008 р. по 03.03.2009 р. в сумі 616,80 гривень. В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача компенсації за несвоєчасний розрахунок в сумі 699,03 гривень та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 04.03.2009 р. по 24.10.2011 р. в сумі 67277,03 гривень, суд відмовив. Рішення суду набуло чинності після його перегляду Апеляційним судом Дніпропетровської області, який ухвалою від 17 грудня 2015 року залишив рішення від 28.10.2011р. без змін.

На виконання рішення суду відповідачем, 25 травня 2012 року, самостійно була сплачена заробітна плата позивачки за період з 01.02.2009 р. по 03.03.2009 р., у розмірі 2319,90 гривень, що був визначений рішенням суду від 28.10.2011 р., шляхом безготівкового переводу коштів на картковий рахунок, що підтверджується випискою по картковому рахунку, який міститься в матеріалах справи. Про сплату відповідачем на користь позивачки компенсації за шість днів невикористаної відпустки за період з 01.12.2008 р. по 03.03.2009 р. в сумі 616,80 гривень відповідач доказів суду не надав. Представник відповідача, проти стверджень позивачки про несплату компенсації в сумі 616,80 гривень, не заперечував в своїх письмових запереченнях.

Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, підприємство, повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 р. № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці: установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Враховуючи, що навіть відсутність коштів у підприємства не виключає його відповідальності відповідно до ст. 117 КЗпП України, недоведена належними доказами відсутність у відповідача відомостей про нараховану заробітну плату позивачки, також не може бути підставою звільнення відповідача від відповідальності за затримку розрахунку. Недбале ставлення відповідача до свого обвязку забезпечити в себе наявність відомостей по заробітній платі працівників, які працюють на його підприємстві, є доказом не відсутності вини відповідача, а навпаки, наявності вини відповідача у халатному ставленні до обовязку роботодавця щодо виплати заробітної плати та здійснення остаточного розрахунку при звільненні за ст. 116 КЗпП України.

Відповідно довисновку Пленуму Верховного Суду України викладеного в постанові № 13 від 24.12.1999р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат з остаточного розрахунку незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отже, ураховуючи що відповідач станом на дату розгляду справи не виплатив позивачці компенсацію за невикористану відпустку в сумі 616,80 гривень, яку мав здійснити в момент її звільнення, що підтверджено рішенням суду від 28.10.2011р., відповідач, відповідно до приписів ст. 117 Кодексу законів про працю України, має сплатити на користь позивачки середній заробіток по день фактичного розрахунку.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України зазначив, що стягнення сум остаточного розрахунку на підставі ст. 116 КЗпП України не припиняє зобовязань роботодавця за ст. 117 КЗпП України. Таке зобовязання припиняє лише факт виплати належних працівникові сум, про що зазначив.

Також, трудовим законодавством не визначено можливість застосування принципу співмірності суми остаточного розрахунку з сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що підлягає сплаті відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, у разі якщо сума остаточного розрахунку заявлена в позові в повному обсязі присуджується до стягнення на користь позивача, тим більше, коли така сума визначена та присуджена до стягнення на підставі рішення суду, про що свідчить висновок у постанові Верховного Суду України від 03.07.2013р. (32532907) при перегляді ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2013 року.

Доводи відповідача, щодо неможливості нарахування та стягнення середнього заробітку з підстав передбачених ст. 117 КЗпП України, є неправильним, оскільки порушення справи про банкрутство проти відповідача та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів не є підставою для звільнення відповідача від обовязку здійснити з позивачкою остаточний розрахунок при звільненні або відсутності його вини у невиплаті компенсації за невикористану відпустку на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 6. ст. 12 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати, аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян, авторської винагороди.

Частиною 1 ст. 1 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР " Про оплату праці" визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. До складу заробітної плати згідно зі ст. 2 Закону України "Про оплату праці включаються виплати за виконану роботу, а також гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством (наприклад, за час виконання державних обовязків, за час простою не з вини робітника та компенсацію за невикористану відпустку та ін.).

За структурою ст. ст. 83, 116 КЗпП України, якою визначено підстави виплати компенсацію за невикористану відпустку при звільненні, така виплата відносяться до розділу VІІ "Оплата праці" вказаного Кодексу. До виплат, що не належать до фонду оплати праці, визначених розділом 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (кореспондується з розділом 4 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 року № 323, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 21 грудня 1995 року за № 465/1001), компенсація за невикористані відпуски не відноситься.

Отже за викладеним, компенсація за невикористані відпуски пов'язана з трудовими правовідносинами, є оплатою праці та їх слід віднести до структури заробітної плати. До такого ж висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 03.03.2010р. (8530459 ), та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 липня 2012 року (25482262), ухвалі від 14.08.2013р. (33049591) та ухвалі від 24.07.2013р. (32609001).

Встановлені судом обставини та аналіз норм чинного законодавства свідчать на користь висновку про необхідність задоволення судом позову позивачки в повному обсязі та стягнення з відповідача на користь позивачки суми середнього розрахунку за період з 28.11.2011 р. по дату прийняття судом рішення у цій справі.

Порядок розрахунку середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до п. 2 зазначеного порядку середня заробітна плата розраховується з огляду на виплати за останні два календарні місяці роботи, що передували події, з якою повязана відповідна виплата. До складу зазначених виплат, на підставі яких розраховується середня заробітна плата входять основна заробітна плата, доплати та надбавки, премії у тому розмірі, в якому вони були нараховані.

Відповідно до п. 3 зазначеного порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно із п. 8 зазначеного порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Рішенням суду від 28.10.2011 року судом було задоволено вимоги позивачки та стягнуто компенсацію за невикористану відпустку в сумі 616,80 гривень, що відповідно до п. 7 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., свідчить про те, що середній заробіток позивачки становить 100,80 гривень (розрахунок 616,80 / 6 = 100,80). Приймаючи до уваги розмір середнього заробітку за один робочий день, встановлений рішенням від 28.10.2011 р., та застосовуючи його до розрахунку середнього заробітку за період з 28.10.2011 по 29.04.2016 р., у якому 1129 робочих днів, розмір середнього заробітку позивачки, який підлягає стягненню з відповідача на дату прийняття рішення суду, а саме 113 803,20 гривень (100,80 х 1129 = 113803,20).

Виходячи з викладеного суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток з підстав, передбачених ст. 117 Кодексу законів про працю України, починаючи 28.10.2011 р. по день прийняття рішення у справі - 29.04.2016р., у сумі 113 803,20 гривень.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд, керуючись ст. 88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», вважає необхідним стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1138,03 гривень на користь держави.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215, 367 ЦПК України, ст. ст. 83, 115, 116, 117 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в повному обсязі.

Стягнути з комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід", , на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, яка мешкає по провулку Ярославському, 38 у м. Дніпродзержинську Дніпропетровської області, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28.10.2011 р. по 29.04.2016 р. в сумі 113 803 (сто тринадцять тисяч вісімсот три) гривні 20 копійок.

Стягнути з комунального підприємства Дніпропетровської обласної ради "Аульський водовід", , в дохід держави судовий збір в сумі 1138 (одна тисяча сто тридцять вісім) гривень 03 копійки.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий у справі ОСОБА_4