Справа № 263/1913/13-ц
Провадження № 6/263/140/2016
У Х В А Л А

22 серпня 2016 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Соколовій О.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі подання Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В :

Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції звернувся до суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон ОСОБА_1. В обґрунтування вимог заявник зазначає, що на виконанні Жовтневого відділу ДВС ММУЮ перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/263/1254 від 31.07.2013 про стягнення з ОСОБА_1 на користь КС «Кредитсталь» боргу - 8401,77грн., судового збору - 229,40 грн. Станом на 08.12.2015 року заборгованість складає -2060,43 грн., судовий збір сплачено повністю. Також боржник має заборгованість перед КС «Можливість», згідно виконавчого листа № 2/263/936/2013 від 06.02.2014 року, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя, у сумі - 12332,24 грн., судовий збір-229,40 грн. При цьому, за боржником ніякого рухомого та нерухомого майна не зареєстровано, пенсію не отримує, рахунки в банківських установах відсутні, місце роботи не відомо, але частина боргу було утримано з заробітної плати боржника, згідно постанови про звернення стягнення з заробітної плати, це свідчить про те, що боржник знав про наявність боргу, сума боргу утримувалась понад 12 місяців., потім боржник звільнився. За викликами до відділу ДВС не зявлявся. До відділу ДВС надійшло клопотання від КС « Кредитсталь» про направлення до суду подання про обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, суд негайно розглядає подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Дослідивши матеріали, долучені до подання, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні його, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у Жовтневому відділі державної виконавчої служби Маріупольського МУЮ в Донецькій області перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/263/1254 від 31.07.2013 про стягнення з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1, 27.08.1977 р.н, який зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь КС «Кредитсталь» борг - 8401,77грн., судовий збір - 229,40 грн. Станом на 08.12.2015 р- складає -2060,43 грн., судовий збір сплачено повністю, а також виконавче провадження за виконавчим листом № 2/263/936/2013 від 06.02.2014 р, виданого Жовтневим районним судом м. Маріуполя , у сумі - 12332,24 грн., судовий збір-229,40 грн.

Згідно відповідей відповідних установ за боржником ніякого рухомого та нерухомого майна не зареєстровано, винесена постанова про арешт усього рухомого та нерухомого майна.

Згідно відповідей ПФУ України - боржник пенсію не отримує, згідно відповідей ПФУ та ДПІ- р/р в банківських установах відсутні, місце роботи не відомо, але частина боргу було утримано з заробітної плати боржника, згідно постанови про звернення стягнення з заробітної плати, це свідчить про те, що боржник знав про наявність боргу, сума боргу утримувалась понад 12 місяців., потім боржник звільнився.

Боржник не одноразово викликався до Жовтневого ВДВС м. Маріуполя ГТУЮ в Донецькій області, але за викликами до відділу ДВС не зявлявся, за адресою боржника: м. Маріуполь, вул. Кірова 231, були залишені повістки.

Вирішуючи дане подання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, яка є основним законом України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, частинами 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.73 р. встановлено, що кожна людина має право, покидати будь-яку країну, включаючи свою власну, і це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, та які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому пакті.

Частинами 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яку ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17.07.97 р. та який є невідємною частиною зазначеної Конвенції, встановлено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною, на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" - громадянин України може бути тимчасово обмежений у праві виїзду за кордон, якщо відносно нього діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках.

Однак, стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право в разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Згідно з ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що суд має право встановити щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України лише за умови доведення та документального підтвердження факту ухилення боржника, який має паспорт для виїзду за кордон і з цією метою має намір та реальну можливість вибути за межі України, від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду чи іншого органу (посадової особи). При цьому з подання суд не вбачає злісного ухилення боржником від виконання його зобов'язань, оскільки частина боргу було утримано з заробітної плати боржника у період його працевлаштування.

Відтак не надання державним виконавцем доказів того, що ним було вичерпано весь передбачений зазначеним Законом перелік заходів щодо примусового виконання судових рішень або всі вище перелічені заходи виявилися безрезультатними.

Застосування таких обмежень може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом засобів примусового виконання судового рішення, оскільки стосується гарантованого ст.33 Конституції України та ст.313 ЦК України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування, передчасне і безпідставне обмеження яких є неприпустимим.

Крім того, державним виконавцем не доведено, що ОСОБА_2 має намір вибути за межі України з метою ухилення від виконання зобовязань та має паспорт для виїзду за кордон, та те, що саме виключний захід повинен бути застосований до боржника з метою стягнення з нього суми заборгованості по виконавчому провадженню.

На підставі наведеного, суд вважає, що правові підстави для встановлення щодо ОСОБА_2 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відсутні, а подання державного виконавця є необґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 208-210, 377-1 ЦПК України, ст. 33 Конституції України, ч. 2-3 ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 2-3 ст. 2 Протоколу №.4 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання Жовтневого відділу Державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області про тимчасове обмеження виїзду за кордон громадянина ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судової ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом п'яти днів з дня отримання її копії.

Суддя Н.В. Хараджа