АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/2572/16-ц Головуючий І інстанції:Бондаренко В.В.
Провадження № 22-ц-/790/5298/16 Доповідач: Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Бобровського В.В., Пономаренко Ю.А.,

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно за заповітом,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 2 березня 2015 року помер ОСОБА_3, на випадок смерті померлим було залишено заповіт на його користь.

Згідно заповіту складеного 28 грудня 2012 року спадкодавець зробив своє розпорядження, що належний йому на праві власності житловий будинок №80-а, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 заповідає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після смерті ОСОБА_3 він звернувся до нотаріуса, яка відкрила спадкову справу та подала запит до виконавчого комітету Харківської міської ради стосовно об'єкту нерухомості, визначеному в заповіті.

Відповідно до довідки №2001439 від 24 листопада 2015 року ОСОБА_3 мав у власності 45/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1

За таких обставин приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Жицька Я.Є. надала відмову у вчиненні нотаріальної дії та повідомила, що немає можливості видати свідоцтво про право власності через розбіжність в документах.

Тож, ОСОБА_1 просив розтлумачити заповіт, посвідчений 28 грудня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Поддубною Ю.В., визнавши, що ОСОБА_3 залишив у спадок йому 45/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 45/100 часток домоволодіння по АДРЕСА_1

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28 грудня 2012 року ОСОБА_3 зробив своє розпорядження, що належний йому на праві власності житловий будинок №80-а, розташований за адресою АДРЕСА_1 він заповідає ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, у зв'язку з чим ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса, яка відкрила спадкову справу та подала запит до виконавчого комітету Харківської міської ради стосовно об'єкту нерухомості, визначеному в заповіті.

Відповідно до довідки №2001439 від 24 листопада 2015 року ОСОБА_3 мав у власності 45/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1

За таких обставин приватний нотаріус Харківського нотаріального округу Жицька Я.Є. надала відмову у вчиненні нотаріальної дії та повідомила, що немає можливості видати свідоцтво про право власності через розбіжність в документах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що в жодному правовому документі не йде мова про наявність заповіту або іншого документу, відповідно до якого ОСОБА_1 мав би законну підставу спадкувати 45/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1

Крім того, в заповіті від 28 грудня 2012 року та свідоцтві про право на спадщину за законом від 19 травня 2012 року реєстрація ОСОБА_3 вказана: АДРЕСА_1, але сторони по справі не надали доказів того, малась така реєстрація, та була будь-яка власність ОСОБА_3 за вказаною адресою.

З урахуванням усіх дійсних обставин справи суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично просить ухвалити рішення, яке змінює зміст заповіту стосовно об'єкту нерухомого майна, яке ОСОБА_3 заповідав ОСОБА_1.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями, тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 ЦК України.

Відповідно до ст.213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Правомірним та обґрунтованим, на думку колегії суддів, є висновок суду першої інстанції про відсутність передбачених законом підстав для тлумачення заповіту. Суд обґрунтовано виходив з того, що останній є зрозумілим та додаткового тлумачення не потребує.

Не може бути здійснене тлумачення заповіту, таким чином, що його дія може розповсюджуватися на об'єкт, стосовно якого не іде мова у самому заповіті.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що не підлягають задоволенню вимоги позивача про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам.

Твердження ОСОБА_1 про невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи, неправильність встановлення обставин, які мають значення для справи, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Судова колегія вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував та встановив дійсні обставини справи, правильно визначився з правовою природою правовідносин, що виникли між сторонами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України.

Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -