АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/6111/14-ц 22-ц/774/651/К/16
Справа № 210/6111/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/651/К/16 Костенко В.В.
Категорія № 55 ( ІV ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів: Братіщевої Л.А., Митрофанової Л.В.,

секретар: Євтодій К.С.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_4 та позивача ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі , компенсації втрати частки заробітку у зв'язку з затримкою термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частки заробітку у зв'язку з затримкою термінів її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.01.2012 року нею з ФОП ОСОБА_4 укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів в магазині № 6 ЧП ОСОБА_4 Даний договір зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості 06.01.2012 року за № 0. Із займаної посади позивач звільнена 30.09.2014 року.

Під час роботи у ФОП ОСОБА_4 роботодавцем систематично порушувались вимоги трудового законодавства, вона працювала більший час, ніж зазначено у трудовому договорі, без вихідних та перерви, жодного разу не була у відпустці.

При звільненні відповідачем не було здійснено повного розрахунку по заробітній платі, не виплачена вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку та не повернута трудова книжка, тому вона вважає, що має право на отримання належних їй сум, з урахуванням індексу інфляції та компенсації на підставі ст. ст. 116, 117 КзпП України у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, а також моральної шкоди.

Після уточнення позовних вимог у серпні 2015 року позивач просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_6 на її користь : заборгованість по заробітній платі в сумі 3910, 16 грн.; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в сумі 2530,06 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в сумі 15524, 32 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2361, 45 грн.; трьохмісячну вихідну допомогу в сумі 5891, 22 грн.; моральну шкоду в сумі 100 000 грн. та зобов'язати відповідача видати її трудову книжку серії НОМЕР_1.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 3910.16 грн.; компенсацію втрати частки заробітної плати у зв'язку з затримкою термінів її виплати в сумі 2496,98 грн. ; середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 30 вересня 2014 року по 28 серпня 2015 року в сумі 15524.32 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в сумі 2361,45 грн.; моральну шкоду в сумі 500 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального законодавства, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, вважає, що суд не врахував, що позивач не мала претензій до відповідача на час звільнення. Вперше вимогу він отримав лише у квітні 2015 року.

Судом не враховано, що позивач мала фіксовану ставку заробітної плати 1023 грн., а за відпрацьований період отримала 35975 грн., що перевищує розмір обумовлений сторонами, тому заборгованість із заробітної плати відсутня. Судом безпідставно тривалий час відкладався розгляд справи, провадження у справі не обґрунтовано тривало більше ніж півтора роки.

В апеляційній скарзі, яка була доповнена, позивач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення вимог матеріального та процесуального законодавства, просить рішення суду скасувати в частині відмови у задоволені позову про зобов'язання вчинити певні дії та передати ОСОБА_2 трудову книжку та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог. Просить в частині стягнутого судом першої інстанції розміру моральної шкоди рішення суду змінити та збільшити його. В іншій частині задоволених позовних вимог, просить рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_4 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 відхиленню з наступних підстав.

У відповідність до ст. ст. 212, 213-215, 316 ЦПК України апеляційний суд досліджує обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджувалися.

За змістом ст. ст. 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги. Недотримання вказаних вимог є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Апеляційний суд і сам не позбавлений можливості встановити фактичні дані, які мають значення для вирішення спору, а також застосувати норму матеріального права, яка має бути застосована до спірних правовідносин.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному суді» №12 від 24жовтня 2008 року, суд апеляційної інстанції, у разі встановлення при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303ЦПК та провести перевірку справи в повному обсязі.

Судом встановлено, що 06.01.2012 року між позивачем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 укладений трудовий договір на виконання робіт продавця продовольчих товарів в магазині № 6 ЧП ОСОБА_4, зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості 06.01.2012 року за № 0 ( а.с.70).

Згідно запису, що міститься в договорі він був розірваний сторонами 30.09.2014 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Зазначений трудовий договір знятий з реєстрації в Криворізькому міському центрі зайнятості 23.10.2014 року.(а.с 70).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем при звільненні позивача ОСОБА_2 порушено її права на отримання усіх сум належних при звільненні, тому стягнув невиплачену заробітну плату, компенсацію за несвоєчасність її виплати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, індексацію, компенсацію невикористаної відпустки, а також моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, про доведення факту виплати заробітної плати працівнику на час звільнення не у повному обсязі. Однак, із розміром визначеної судом заборгованості, колегія суддів погодитися не може, вважає невірним розмір визначеного середньоденного заробітку, а отже й розмір індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6 ) як розподілити між сторонами судові витрати.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_7 , не відповідає вимогам законодавства та визначений із порушенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

В абзаці 3 пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

З урахуванням викладеного, колегія суддів визначає середній заробіток позивача ОСОБА_2 за останні два повні відпрацьовані місяці, що передували звільненню, за липень та серпень заробітна плата становила по 1220 грн., за кожний, та відповідно табелю 43 робочих дні, тому розмір середньоденного заробітку позивача буде становити 56,74 грн./день, виходячи з розрахунку ( 2440: 43= 56,74 грн).

Відповідно до ст. 94 КЗпП України кожний працівник має право на отримання заробітної плати, яка є винагородою, обчисленою, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно із ст. 95 КЗпП України розмір заробітної плати працівника. не може бути нижчим від законодавчо встановленого розміру мінімальної зарплати. Відповідно до ч. 5 даної статті заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення своєчасно не виплаченої заробітної плати в розмірі 3910.16 грн., а саме: за січень 2012 року в розмірі - 959.69 грн., вересень 2012 року - 986.73 грн., серпень 2014 року - 891.02 грн., вересень 2014 року - 1072.72 грн., суд першої інстанції вважав доведеним, що роботодавцем - відповідачем ФОП ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів для спростування даної інформації.

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду та звертає увагу на доводи апеляційної скарги відповідача в цій частині та надану відповідачем ОСОБА_4 відомість про виплату грошей ( заробітної плати) за січень 2012 рік, в якій міститься підпис ОСОБА_2, про отримання заробітної плати за січень двома відомостями 22.01.2012 та 07.02.2012 р. у розмірі 576,00 грн. та 383,69 грн., відповідно ( а.с. 34,35 том 2). Тому, висновок суду про відсутність доказів виплати в січні 2012 року заробітної плати не відповідає письмовим матеріалам справи.

Крім того, як убачається з табелю виходу на роботу, позивач ОСОБА_2 у вересні 2014 року була присутня на робочому місті лише 07 вересня 2014 року з одним робочим днем ( а.с. 158,159 том 1).

Також ці відомості підтверджуються написаною власноруч позивачем 23 жовтня 2014 року заявою про відсутність на робочому місці з 31 серпня 2014 року по 21 вересня 2014 року у зв'язку із перебуванням в Росії ( а.с.71 том 1).

Також, колегія суддів звертає увагу на журнал фактичної виплати заробітної плати оригінал якого оглянуто в судовому засіданні колегією суддів, який прошити та пронумерований, скріплений печаткою,(грошових коштів) за спірний період у вересні 2012 року позивач ОСОБА_2 отримала виплату заробітної плати в загальному розмірі 1050 грн., а саме : 10 вересня 2012 року - 550 грн., та 24 вересня 2012 року - 500 грн., що підтверджується її особистим підписом (а.с.139-140 том 1).

Крім того, у серпні 2014 року ОСОБА_2 отримала заробітну плату у розмірі 1800 грн., зокрема 10.08.2014 року - 450 грн.,17.08.2014 року-450 грн., 24.08.2014 р. -450 грн. та 31.08.2014 року - 450 грн ( а.с.150 том 1).

За грудень 2012 року та серпень 2014 рік заробітна плата позивачу ОСОБА_2 була виплачена, що підтверджено належними та допустимими доказами, а саме відомістю про виплату грошових коштів в грудні 2012 року та особистим підписом позивача в книзі видачі готівки чотири рази за серпень 2014 рік, на загальну суму 1800 грн., що засвідчено особистим підписом позивача.

Позивач ОСОБА_2 та її представник належних та допустимих доказів або заперечень, проти отримання заробітної плати за спірний період та її підпису у журналі обліку виплати заробітної плати не надала та не заперечувала.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_4 доведено належну виплату позивачу ОСОБА_7 заробітної плати у січні 2012 року у розмірі - 959,69 грн., у вересні 2012 року у розмірі 1050 грн., та у серпні 2014 року у розмірі 1800грн., тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_7 в частині стягнення заробітної плати за січень 2012 р., вересень 2012 р., серпень 2014 р., не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині не можна визнати законним та обґрунтованим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи та письмовим матеріалам, тому згідно п.п.1,3,; ч.1 ст.309 ЦПК Україні підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_7 та стягненні заборгованості по заробітній платі з ФОП ОСОБА_4 за вересень 2014 р., за один відпрацьований робочий день, у розмірі 56,74 грн.

У зв'язку із зміною розміру заборгованості по заробітній платі, колегія суддів приходить до висновку, що підлягає зміні розмір індексації даної заборгованості.

Колегія суддів при розрахунку компенсації від знецінення грошових коштів, виходить з урахуванням заявлених позовних вимог, а саме, лише до компенсації заробітної плати.

Виходячи з розрахунку заборгованість по заробітній платі на час звільнення за вересень 2014 р. у розмірі 56,74 грн. та розміру індексу інфляції за період з жовтня 2014 року по вересень 2015 рік становить 149,71% інфляція складає 28,20 грн., виходячи з розрахунку 56,74 х 149,71 % =84,95 - 56,74 грн.= 28,20 грн.

Даний розмір компенсації інфляційних витрат у зв'язку із несвоєчасною виплатою заробітної плати підлягає стягненню з ФОП ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_2

Колегія суддів, перевіривши правильність наведеного судом першої інстанції розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, вважає його визначеним невірно, у зв'язку із неправильним визначенням розміру середньоденного заробітку, без урахування Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року, а також множенням на кількість календарних днів, а не робочих.

Механізм здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати , затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події , з якої пов'язана дана виплата.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року справа № 6-195 цс 14 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, в разі не проведення розрахунку до розгляду справи - по день постановлення рішення.

Отже, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати позивача ОСОБА_2 - 56,74 грн., та кількості робочих днів за період затримки з 30 вересня 2014 року - дати звільнення по 27 квітня 2016 р. - дату ухвалення рішення суду 396 днів, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні буде становитиме 22469,04 грн., виходячи з розрахунку ( 56,74грн. середньоденна заробітна плата х 396 кількість робочих днів).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Тобто застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду.

У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Колегія суддів з урахуванням розміру заробітної плати, яка не була виплачена позивачу ОСОБА_2 на час звільнення в сумі 56,74 грн. за один робочий день у вересні 2014 року, порівняно із заявленими позовними вимогами в сумі 3910,16 грн., істотність цієї частки порівняно із розміром середнього заробітку за увесь час затримки розрахунку при звільненні - 22469,04 грн., колегія суддів вважає, що даний розмір необхідно зменшити з 22369,04 грн. до 500 грн., що буде відповідати засадам розумності , справедливості та виваженості.

Даний висновок колегії суддів, узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року справа № 6-54 цс 11 і відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнутої судом компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2361,45 грн. сторонами не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про незаконність висновків суду в частині відмови в поверненні позивачу трудової книжки такими, що не заслуговують на увагу.

У відповідності до ст.57 доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо відсутності обов'язку відповідача повернути позивачу ОСОБА_7 трудову книжку НОМЕР_1 із записом про працевлаштування.

Із матеріалів справи видно, що при звільненні на прохання ОСОБА_2 роботодавцем ОСОБА_4 позивачу видана трудова книжка НОМЕР_2, в якій зроблені записи № 1 від 06.01.2012 року про прийняття її продавцем продовольчих товарів в магазин № 6 ПП ОСОБА_4 на підставі трудового договору № 0 та наказу № 5 від 06.01.2012 року та запис № 2 від 30.09.2014 року про звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України ( а.с. 7).

Відповідно до Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінсоцзахисту від 29.07.93 р. № 58 в п.2-21-1 міститься посилання, що « Трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму…зберігаються безпосередньо у працівників», тому посилання позивача в апеляційній скарзі про обов'язок відповідача зберігати трудову книжку не відповідають вимогам законодавства.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі про не співмірність розміру моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції із розміром моральних страждань від порушених прав позивача.

Колегія суддів, вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції з урахуванням роз'яснень, викладених у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, тяжкості змін у її життєвих стосунків та наслідків, що наступили.

Колегія суддів вважає . що судом першої інстанції визначений розмір моральної шкоди в сумі 500 грн. відповідає характеру та обсягу заподіяної позивачу моральної шкоди у зв'язку із несвоєчасністю виплати заробітної плати в сумі 56,74 грн. та компенсації за невикористану відпустку, тому рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає залишенню без мін.

Керуючись ст. 303, 309, ст.ст. 314-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2016 року в частині стягнутого з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 розміру заборгованості по заробітній платі, розміру індексації , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про їх часткове задоволення.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за вересень 2014 року у розмірі 56,74 грн., індексацію заробітної плати 28,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500 грн.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Н.М. Грищенко

Судді: Л.А. Братіщева

Л.В. Митрофанова