АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4466/16 Головуючий 1 інстанції: Нев`ядомський Д.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Коровіна С.Г.

суддів Овсяннікової ., Довгаль А.П.,

при секретарі Личак А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України в особі представника ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про зобов`язання вчинення дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова надати йому за рахунок Міністерства оборони України ізольоване житлове приміщення на склад його сім`ї при першому надходженні житла. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що наказом Міністра оборони України №16 від 10.05.06 року, наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 23.06.06 року № 106 його було звільнено з військової служби у зв`язку з реформуванням Зброєних Сил України. Його було поставлено на квартирний облік в позачергову чергу. Але впродовж більше ніж трьох років він не отримав житла, що змусило його звернутися з позовом до суду.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій позов підтримав та просив розглянути справу без його участі за наявними документами.

Представник відповідача КЕВ м. Харкова в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Також, представник відповідача надав до суду відзив, в якому позовні вимоги визнав та просить розглянути справу без участі представника КЕВ м. Харкова. В обґрунтування зазначає, що незважаючи на приписи п. 8 Закону України державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей КЕВ м. Харкова до цього часу не мала можливості надати сім`ї ОСОБА_2 окреме житлове приміщення у зв`язку недостатнім фінансуванням житлового будівництва Міністерства Оборони України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2013 року позов задоволено. Зобов`язано квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України надати ОСОБА_2 за рахунок Міністерства Оборони України ізольоване житлове приміщення на склад його сім`ї, при першому надходженні житла.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України в особі представника Ібрагімова Фаік Балоглан оглиподали на нього апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що до повноважень КЕВ не входить вирішення питання щодо розподілу та надання житлових приміщень; КЕВ не мав повноважень визнавати позовні вимоги; на час ухвалення рішення особи, звільнені з військової служби у зв`язку із реформуванням ЗСУ, забезпечувались жилими приміщеннями виключно в порядку черговості.

Позивач у судове засідання черговий раз не з`явився, по час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово. Враховуючи вимоги ст. 303-1, 305 ЦПК України колегія вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з`явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає задоволеною, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З матеріалів справи вбачається, що 30.07.2013 року ОСОБА_2 звернувся до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про зобов`язання вчинити дії, а саме зобов`язати Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова Міністерства оборони України надати ОСОБА_2 за рахунок Міністерства оборони ізольоване житлове приміщення на склад його сім`ї при першому надходженні житла.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що наказом Міністра оборони України №16 від 10.05.06 року, наказом командира військової частини № НОМЕР_1 від 23.06.06 року №106 полковника ОСОБА_2 було звільнено з військової служби у зв`язку із реформуванням (скорочення штатів) ЗС України. У зв`язку із звільненням з таких підстав його поставили на квартирний облік в КЕВ м. Харкова №45 від 14.06.2013 року, але житлом його не забезпечено на час розгляду справи.

З такими висновками суд погодитися неможливо.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу у відсутність сторін суд першої інстанції не з`ясував ряд обставин, які є важливими для ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

З позовної заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка пізніше, 31.07.2013 року подала заяву про залишення її позову без розгляду(а.с.10) Міністерство оборони України не зазначено у якості відповідача. Не зазначено відповідачем Міністерство оборони України відповідачем і в ухвалі суду про відкриття провадження у справі (а.с.11).

В справі відсутні відомості про залучення Міністерства оборони України до участі у справі, але судом вирішено питання про права і обов`язки Міністерства оборони України.

Відповідно до абз1 п.1 ст.12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин держава забезпечувала військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Задовольняючи позов суд першої інстанції посилався на те, що представник відповідача КЕВ м. Харкова позов визнав і просив розглядати справу без участі представника.

Суд першої інстанції належним чином не з`ясував чи входить до компетенції КЕВ м. Харкова питання гадання житла військовослужбовцям.

Відповідно до п.11.1 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців збройних сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 року №737 в редакції чинній на день виникнення спірних правовідносин зазначається, що саме ця інструкція визначає організацію зокрема забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців Збройних сил України, а також осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей. Згідно зазначеної Інструкції прийняття рішення щодо розподілу житлових приміщень, серед осіб, які мають право їх отримати має відповідну процедуру в який приймають участь квартирно-експлуатаційний відділ (КЕВ) району, гарнізонна житлова комісія, начальник гарнізону, житлова комісія військової частини, відповідні структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністр оборони України.

Таким чином до повноважень квартирно-експлуатаційний відділ (КЕВ) не входить вирішення питання щодо розподілу та надання житлових приміщень для постійного проживання осіб, які перебувають на квартирному обліку.

Таким чином суд першої інстанції не залучив до участі у справі відповідний орган, а підмінив його і поклав питання про надання житла на орган, в компетенцію якого вирішення таких питань не входить. Вважати визнання позову правником КЕВ м. Харкова обґрунтованим неможливо. Відповідно позовні вимоги належним відповідачем визнані не були і посилання суду на визнання позову такою особою не ґрунтується на законі.

Крім того згідно ст.43 ЖК УРСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, житлові приміщення надаються в порядку черговості. Відповідно до п.32 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщенням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 03.08.2006 року №1081 військовослужбовцям житло надається згідно з чергою. Черговість надання житла визначається за часом зарахування на облік.

Позивач перебуває на квартирній черзі з 13.04.2004 року, а з 23.06.2006 року внесений до списків на пільгових засадах. Судом першої інстанції не перевірено чи було відмовлено позивачу у його праві на отримання житла за тими списками у яких він зареєстрований.

Поза увагою суду залишилося і те, що згідно наданих апелянтом документів позивачу не було відмовлено у його праві на отримання житла, оскільки він перебуває у загальному списку військовослужбовців та осіб, що звільнені з військової служби, які перебувають у черзі на поліпшення житлових умов (одержання житла для постійного проживання) за номером 1263, а в списку осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень за номером 427.

Крім того, судом при ухваленні рішення судом взагалі не перевірені житлові умови позивача, а саме де і яким житлом він, та члени його сім`ї були забезпечені після звільнення його з військової служби. Відповідну інформацію стосовно цього мав надати суду належний відповідач у справі, якого суд до участі у справі не залучив.

Таким чином, розглянувши справу у відсутність відповідача Міністерства оборони України, яке не було залучено до участі у справі у якості відповідача, суд порушив права Міністерства оборони, неповно з`ясував обставини справи, безпідставно погодився з доводами позивача, якими не доведено порушення його прав і ухвалив помилкове рішення.

У відповідності до ст. 309 ЦПК України Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

Враховуючи що висновки суду не відповідають обставинам, а позивач не довів ті обставини на які посилався в обґрунтуванні позову, то рішення не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 304, 305, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України в особі представника Ібрагімова Фаік Балоглан оглизадовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 серпня 2013 року скасувати. Ухвалити у справі нове рішення
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржен до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -