У Х В А Л А

12 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Гуменюка В.І.,Сімоненко В.М.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень в справі за позовом ОСОБА_4 до Кременчуцької першої міської лікарні імені О.Т. Богаєвського про визнання незаконними наказів про звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, внесення запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 25 травня 2016 року, залишеним без змін ухвлою апеляційного суду Полтавської області від 11 липня 2016 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме: п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, статей 147, 148, 149 КЗпП України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Відмовляючи у позові, місцевий суд, з висновками якого погодилися суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив із доведеності як факту систематичного невиконання ОСОБА_4 без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правил внутрішнього трудового розпорядку, так і факту виконання роботодавцем порядку і дотримання підстав звільнення, передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

- 2 квітня 2008 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позовні вимоги про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, керувався тим, що накази про застосування до відповідачки дисциплінарних стягнень були видані роботодавцем з порушенням статті 148 КЗпП України у строки, які перевищували місячний термін з дня виявлення проступку, а тому відсутні правові підстави для її звільнення згідно з пунктом 3 статті 40 КЗпП України. Апеляційний суд помилково вважав, що строк для застосування дисциплінарного стягнення необхідно обчислювати не з дня виявлення проступку, а з часу закінчення службового розслідування та отримання згоди профспілкового комітету на звільнення;

- 17 жовтня 2012 року суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції, яким задоволено позов про визнання незаконними та скасування наказів про переміщення та звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходив з того, що переміщення позивача на іншу посаду проведено з порушенням положень частини другої статті 32 КЗпП України, оскільки посада, на яку було переміщено працівника, істотно відрізняється за функціональними обов'язками, умовами оплати праці, кваліфікацією від посади, які позивач обіймав до переміщення, отже фактично відбулось його переведення без дотримання вимог, передбачених частиною першою статті 32 КЗпП України, без його згоди та відповідної заяви. Крім того, відсутні докази систематичного невиконання працівником своїх обов'язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, оскільки в наказі від 5 травня 2011 року не зазначено про застосування до позивача протягом року інших заходів дисциплінарного чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни або трудових обов'язків, які слугували підставою для звільнення при вчиненні нового порушення трудової дисципліни або систематичного невиконання працівником трудових обов'язків. Окрім того, дисциплінарний проступок, зазначений у наказі про звільнення, виявлений 30 березня 2011 року, а дисциплінарне стягнення застосовано лише 5 травня 2011 року, тобто з пропуском строку, передбаченого статтею 148 КЗпП України;

- 29 березня 2013 року суд касаційної інстанції, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій щодо задоволення позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, керувався тим, що відповідачем не доведено факт систематичного порушення працівником трудової дисципліни та порушенням роботодавцем порядку застосування дисциплінарного стягнення, у тому числі статей 148, 149 КЗпП України щодо строків для застосування дисциплінарного стягнення, які застосовуються безпосередньо за виявлений проступок, але не пізніше 1 місяця з дня його виявлення;

- 9 грудня 2015 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими задоволено позовні вимоги про визнання незаконним розпорядження секретаря міської ради про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани, дійшов висновку про те, що оспорюване розпорядження не містить даних та конкретних обставин вчинення позивачем порушень трудової дисципліни та час скоєння проступку;

- 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції, залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими частково задоволено позовні вимоги про визнання незаконними наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, керувався тим, що роботодавцю стало відомо про порушення позивачем трудової дисципліни 25 березня 2014 року, проте наказ про притягнення до дисциплінарної відповідальності за дане порушення було видано лише 29 травня 2014 року, тобто з пропуском місячного строку, передбаченого статтею 148 КЗпП України;

- 15 червня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками місцевого суду про те, що підставою для скасування наказу відповідача про звільнення з роботи у зв'язку з систематичним невиконанням обов'язків (пункт 3 статті 40 КЗпП України) - є порушення строків притягнення до дисциплінарної відповідальності, передбачених статтею 148 КЗпП України, оскільки порушення трудових обов'язків позивачем були виявлені 16 березня 2015 року, а наказ про звільнення видано 21 травня 2015 року, тобто більш ніж через два місяці після виявлення дисциплінарного проступку.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Кременчуцької першої міської лікарні імені О.Т. Богаєвського про визнання незаконними наказів про звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, поновлення на роботі, внесення запису до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд судових рішень відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

В.І. Гуменюк

В.М. Сімоненко