СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2016 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Піддубняк І.О.,

представника заявника ОСОБА_2,

представника позивача Сироватської О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить скасувати заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заява мотивована тим з урахуванням пояснень представника заявника в судовому засіданні, що відповідач належним чином не був повідомленим про розгляд справи відповідно до положень ст.74 ЦПК України та з незрозумілих причин з відповідача стягнута два рази одна й та сума комісійної винагороди та представник заявника звертав увагу суду на те, що банком не доведена та обставина, що направлявся лист відповідачу із вимогою про дострокове повернення грошових коштів.

Представник позивача в судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення заяви, звертала увагу суду на те, що безпосередньо ЦК України передбачено право фінансової установи звернутися до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості за кредитом в разі прострочки сплати чергових платежів. Окрім того, банк все ж таки направляв такий лист відповідачу, який повернувся із відміткою «за закінченням терміну зберігання». Також представник позивача стверджувала, що відповідач таким чином зловживає своїми процесуальними правами, оскільки навмисно не отримує кореспонденцію за адресою свого зареєстрованого місця проживання. Щодо подвійного, на думку представника заявника, стягнення суми комісії, пояснила, що станом на січень 2015 року залишилася заборгованість за комісією, яка не увійшла в розрахунок за період 23.12.2014 по 19.01.2015 в розмірі 1 673,10 грн., до якої додалася сума в розмірі 6 692,40 грн., передбачена в Договорі про внесення змін №1 до кредитного договору, укладеного між сторонами, в якому в п. 4.16 прямо ця сума передбачена як прострочена заборгованість по комісії за минулі відмінні від розрахунку на а.с.11 періоди, тобто до 26.08.2014, і яку сам відповідач взяв на себе зобов`язання оплатити до 05.12.2017.

Заслухавши заявника та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Частиною 1 статті 232 ЦПК України передбачено імперативне правило, згідно якому заочне рішення може бути скасовано судом за заявою відповідача, при чому закон вимагає наявності двох складових одночасно: відповідач не з`явився в судове засідання з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Судовим розглядом встановлено, що відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до положень ст.74 ЦПК України шляхом направлення кореспонденції на адресу свого зареєстрованого місця проживання (а.с.37, 42, 48), відтак доводи про те, що відповідач не знав про наявність в суді зазначеної справи матеріалами справи не підтверджені.

Щодо доводів про те, що відповідач не отримав лист банку із вимогою про дострокове повернення кредитних коштів, то це спростовано представником позивача в судовому засіданні, оскільки відповідний лист повернувся до банку із відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Також суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника позивача, що право банку згідно ч.2 ст.1050 ЦК України вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних до сплати відповідно до ст.1048 ЦК України, і звернення за для цього до суду, не може бути поставлено у залежність від отримання відповідачем такової вимоги.

Щодо розрахунку заборгованості, то вона судом додатково перевірена за участю сторін в судовому засіданні.

Так, поточна заборгованість за кредитом станом на 19.01.2015 - 83 368,95 грн.

Заборгованість за простроченим кредитом - 9 364,61 грн.

Інфляційні втрати - 469,56 грн.

3% річних - 66,97 грн. (а.с.7-8)

До даних розрахунків представником заявника претензій не заявлено.

Сума простроченої заборгованості за відсотками за період з 26.08.2014 по 19.01.2015 - 4 311,56 грн., на які згідно ч.2 ст.625 ЦК України нараховані 3% річних - 34,02 грн. та інфляційні втрати - 351,61 грн. (а.с.7, 9) та сума заборгованості за процентами в розмірі 2 700,41 грн. за період з 15.08.2014 по 19.01.2015, яка не увійшла у вищенаведений розрахунок заборгованості за процентами, оскільки утворилася за період, який передував останньому (а.с.9)

Дані розрахунки також не викликали заперечень у представника заявника.

Сума пені у зв`язку із несвоєчасною сплатою процентів та кредиту в розмірі 0,5% за кожен день прострочення платежу за період 26.08.2014 по 19.01.2015 - 6 143,69 грн. (а.с.7, 10). В даному випадку судом також перевірено строки позовної давності для звернення до суду 06.04.2015 із цими вимогами.

До заборгованості по стягненню пені представник заявника також не висловив жодних зауважень.

Щодо стягнення суми комісії.

Банком нарахована та судом стягнута прострочена заборгованість по комісії з урахуванням 0,5% пені відповідно 8 365,50 грн. та 3 672,45 грн. за період з 26.08.2014 по 19.01.2015 (а.с.7, 11)

Так, умовами кредитного договору, укладеного між сторонами 25.12.2013, в п.4.2 чітко передбачено, що позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розарухнку вартості супутніх послуг, комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту (1 673,10 грн.) (а.с.12)

Згідно п.4.16 Договору про внесення змін №1 до вищезазначеного кредитного договору, укладеного між сторонами, від 15.08.2014, сторони погодили, що заборгованість по комісії, яка підлягає сплаті до 05.12.2017 року складає 6 692,40 грн. і вона перенесена з рахунку простроченої комісії на рахунок строкової комісії (а.с.19)

Таким чином, 6 692,40 + залишок за січень 2015 року, який не увійшов у розрахунок по простроченій заборгованості по комісії в розмірі 1 673,10 грн. = 8 365,50 грн.

Отже ця сума, хоч і дорівнює сумі заборгованості по простроченій комісії, але не є тією ж самою сумою, отже подвійне стягнення відсутнє (а.с.11)

Суд приходить до висновку, що заявником/відповідачем не надано суду і доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, а зазначені заявником обставини вже були предметом розгляду суду першої інстанції під час ухвалення рішення по цій справі і їм була надана відповідна оцінка.

А тому, суд вважає, що докази і обставини, на які посилається представник заявника у своїй заяві, не мають істотного значення для правильного вирішення справи, в зв'язку з чим і відсутні підстави для перегляду заочного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2015 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ БАНК» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,- залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ЦПК України у разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому Цивільно-процесуальним кодексом України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк