У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до суду з позовом, який у подальшому уточнило, посилаючись на те, що 24 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 31 450 доларів США зі сплатою 12,50% річних з кінцевим терміном повернення 16 жовтня 2028 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2012 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнено заборгованість за кредитним договором в сумі 258 694,87 грн, з яких: 232 427,57 грн - заборгованість за кредитом та 22 932,42 грн - заборгованість за відсотками.

Так як рішення боржник не виконує, а кредитний договір діє до його повного виконання, банк просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у погашення заборгованості в сумі 621 047,30 грн, яка складається із 18 181,35 доларів США - процентів за користування кредитом, що еквівалентно 514 372,54 грн, і 106 674,76 грн пені.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2015 року, позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року у сумі 621 047,30 грн, яка складається із 18 181,35 доларів США - процентів за користування кредитом, що еквівалентно 514 372,54 грн, і 106 674,76 грн пені, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на дату проведення прилюдних торгів.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з положень договору, укладеного між сторонами, ст. ст. 526, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» і відмовив у застосуванні наслідків спливу позовної давності, про які просив відповідач, та дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна враховуючи наступне.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 31 450 доларів США зі сплатою 12,50% річних з кінцевим терміном повернення 16 жовтня 2028 року.

Зазначений кредит надано ОСОБА_1 на придбання квартири АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 24 жовтня 2007 року укладений договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банку зазначену квартиру, яка є його власністю на підставі договору купівлі-продажу.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконав, у зв'язку з чим рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 26 вересня 2012 року з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 258 694,87 грн, з яких: 232 427,57грн заборгованості за кредитом, 22 448,20 грн заборгованості за процентами, 484,22 грн прострочених процентів та 3 334,88 грн пені.

Рішення суду відповідачем не виконане.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановивши, що боржник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договорам, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про набуття іпотекодержатем права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, встановивши, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана за рахунок кредитних коштів і вказана квартира не є єдиним житлом відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Але зверненню стягнення на предмет іпотеки має передувати визначення суми заборгованості. Так, заперечуючи проти позову, відповідач подав розрахунок заборгованості, складений ним, заяву про зменшення пені та заяву про застосування позовної давності.

Відхиляючи розрахунок заборгованості, наданий відповідачем, суд першої інстанції вказав, що відповідальності за їх правильність ОСОБА_1 не несе, на відміну від співробітників банку, що склали розрахунок позивачеві.

Таке тлумачення суперечить принципу оцінки доказів, жоден з яких не має для суду наперед встановленого значення, та обмежує право сторони довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх заперечень.

Та обставина, що відповідач надав свій розрахунок заборгованості, узгоджується із загальними засадами цивільного судочинства, одним яких є змагальність сторін.

Суд першої інстанції мав сприяти і роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередити про наслідки вчинення або нечинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав, проте такого обов'язку, що встановлений ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд першої інстанції не виконав.

Відхиляючи заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовував визнанням боргу, яким вважав надіслання ним 7 червня 2013 року листа банку.

Але такий висновок є передчасний.

Не заперечуючи факту направлення вказаного листа, відповідач наголошував, що лист є відповіддю на вимогу банку звільнити жиле приміщення.

Отже, зміст листа відповідача від 7 червня 2013 року необхідно оцінювати у нерозривному поєднанні зі змістом письмової вимоги банку від 18 травня 2013 року.

Крім того, суд не врахував, що правове значення для переривання перебігу позовної давності мають ті дії, які свідчать про визнання боргу, про стягнення якого просить позивач.

Звертаючи стягнення на предмет іпотеки, суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Таким чином, суди, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України, не врахували норми матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 20 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова