Провадження №22-ц/784/24/16
Справа номер 487/6083/14-ц
Провадження номер 22-ц/784/24/16 Суддя суду 1-ї інстанції - Андрощук В.В.
Категорія - 27 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Заводського районного суду м.Миколаєва

від 11 грудня 2014 року,

ухвалене за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - Банк або ПАТ «Дельта Банк») до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Державна реєстраційна служба України, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

В С Т А Н О В И Л А:

17 травня 2014 року Банк пред'явив зазначений позов, який обґрунтував наступним.

14 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», який був перейменований у ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк надав позичальниці строком до 13 грудня 2016 року кредит у сумі 29 700 доларів США під 12,8 % річних.

У цей же день для забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку Банку була передана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м., ринковою вартістю 328 275 грн.

ОСОБА_4 не дотримувалася строків погашення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21 лютого 2014 року утворилася заборгованість у сумі 49 063,61 доларів США, що еквівалентна 433 624 грн.18 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 24 007,59 доларів США, що еквівалентно 212 179 грн.08 коп. та заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 25 056,02 доларів США, що еквівалентно 221 445 грн.10 коп.

08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» купив у ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги за кредитом ОСОБА_4

Оскільки відповідачка не виконує належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Банку права власності на квартиру. Визнати за Банком право власності на предмет іпотеки, припинивши право власності на нього за іпотекодавцем. Виселити ОСОБА_4 та усіх мешканців квартири. Витребувати у ОСОБА_4 та передати ПАТ «Дельта Банк» технічний паспорт на квартиру, правовстановлюючі документи або їх дублікати.

Рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 11 грудня 2014 року у задоволені позову Банку відмовлено.

Позивач подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на нього.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що він не може бути задоволений у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р.

Між тим, з таким висновком суду неможна погодитися, з огляду на таке.

Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Пункт 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений вказаним Законом, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону не підлягає виконанню (постанова Верховного Суду України від 30.09.2015 р. №6-1825цс15).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 цього Кодексу встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення (постанова Верховного Суду України від 10.02.2016 р. №6-2830цс15).

З матеріалів справи вбачається, що 14 грудня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який був перейменований у подальшому у ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого Банк надав позичальниці строком до 13 грудня 2016 року кредит у сумі 29 700 доларів США під 12,8 % річних (т.1 а.с.12-22).

У цей же день для забезпечення виконання зобов'язань за вищенаведеним кредитним договором між сторонами був укладений договір іпотеки, згідно якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м., ринковою вартістю 328 275 грн. (т.1 а.с.23-26, 41, 42).

Зазначена квартира належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 21 листопада 2005 року (т.1 а.с.43-44).

Згідно з п.п.2.1.1, 2.1.2 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання іпотекодавцем цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Пункт 4.2 договору визначає, що звернення стягнення здійснюється в тому числі на підставі рішення суду.

Пункт 5.1 даного договору передбачає право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на нього в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

08 грудня 2011 року ПАТ «Дельта Банк» купив у ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги за кредитом ОСОБА_4 (т.1 а.с.52, 187-206).

Розрахунок заборгованості ОСОБА_4 свідчить, що вона не дотримувалася строків погашення платежів за кредитним договором, внаслідок чого станом на 21 лютого 2014 року утворилася заборгованість у сумі 49 063,61 доларів США, що еквівалентно 433 624 грн.18 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 24 007,59 доларів США, що еквівалентно 212 179 грн.08 коп. та заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 25 056,02 доларів США, що еквівалентно 221 445 грн.10 коп. (т.1 а.с.30, 186).

16 січня 2014 року Банк направив боржниці письмову вимогу про усунення порушень кредитного договору, попередивши її про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги (т.1 а.с.45-46, 50-51).

У матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання відповідачкою цієї вимоги.

Згідно з Реєстром прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 є власником однієї квартири - АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м., у якій вона зареєстрована з 20.02.2007 р. (т.1 а.с.139-144, 179).

Станом на 28 жовтня 2015 року ринкова вартість зазначеної квартири відповідно до висновку суб'єкта оціночної діяльності становила 681 592 грн. (т.1 а.с.207-245).

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №145 від 28 березня 2016 року ринкова вартість квартири станом на 16 березня 2016 року складає 1 062 786 грн. (т.2 а.с.29-53).

Виходячи з офіційного курсу валюти на вказаний день, вартість даної квартири в грошовому еквіваленті у доларах США становить - 39 530,20 дол.США, що є менше ніж кредитна заборгованість.

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р. є неправильним.

Позивач належними доказами довів факт укладання між сторонами кредитного договору та договору іпотеки, який передбачає його право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на нього, факт наявності у відповідачки боргу станом на 21 лютого 2014 року у сумі 49 063,61 доларів США, що еквівалентно 433 624 грн. 18 коп.

А тому, вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки вказаним ним шляхом є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, виконання зазначених вимог підлягає відстроченню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Між тим, на думку колегії суддів у задоволенні вимог Банку про визнання за ним права власності на квартиру та припинення на неї права власності відповідачки слід відмовити, оскільки рішення суду про передачу права власності є підставою для реєстрації права власності в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а тому дані вимоги є зайвими.

Що ж стосується вимоги Банку про виселення відповідачки з квартири, то вона є безпідставною, оскільки відповідно до вимог вищевикладених норм права виселити мешканців з предмету іпотеки неможливо без надання їм іншого житла.

Не підлягають задоволенню і вимоги Банку про витребування у неї технічного паспорту та правовстановлюючих документів (або їх дублікатів) на квартиру, оскільки колегія суддів не вбачає у цьому випадку порушень прав позивача, які підлягають судовому захисту. Після реєстрації свого права власності на квартиру на підставі рішення суду позивач може отримати вказані документи.

За такого, колегія суддів вважає, що рішення районного суду на підставі п.п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Оскільки рішення районного суду скасоване, то відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України з відповідачки на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій підлягає стягненню судовий збір у розмірі 9013 грн.20 коп.

Керуючись ст.ст.303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 11 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 грудня 2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та ОСОБА_4, станом на 21 лютого 2014 року у розмірі 49 063,61 доларів США, що еквівалентно 433 624 грн.18 коп., що складається з заборгованості за кредитом в сумі 24 007,59 доларів США, що еквівалентно 212 179 грн. 08 коп. та заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 25 056,02 доларів США, що еквівалентно 221 445 грн.10 коп. звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 70,7 кв.м., житловою площею 43,9 кв.м., ринковою вартістю 1 062 786 грн. шляхом передачі права власності на неї іпотекодержателю за договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року - Публічному акціонерному товариству "Дельта Банк".

У решті позовних вимог публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" судовий збір у розмірі 9013 грн. 20 коп.

Відстрочити виконання рішення в частині передачі права власності на зазначену квартиру на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді