Справа № 527/753/16-ц
провадження 2/527/305/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

22.04.2016 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого - судді Левицької Т.В.,

при секретареві судового засідання - Папенко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Глобине Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя.

В обґрунтування позовних вимог вказала, що 31 жовтня 2006 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу мають спільних неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок несумісності характерів, відсутності взаємоповаги, взаємодовіри, що породжує в сім'ї непорозуміння та конфлікти, які негативно впливають на взаємовідносини. Місце проживання малолітніх дітей: дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ними визначене, діти залишаються проживати з позивачем ОСОБА_1

Фактично шлюбні відносини з відповідачем припинили та спільно як сім'я не проживають, в зв'язку з чим подальше спільне подружнє життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має для позивача істотне значення.

Під час перебування в шлюбі, 21 листопада 2012 року вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями за адресою АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2170 га., оформивши право власності на відповідача. Житловий будинок з господарськими будівлями є об»єктом права спільної сумісної власності.

Позивач просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем 31.10.2006 року, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області за актовим записом № 72; визнати за нею та за відповідачем, за кожним окремо, право власності, за кожним на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

До судового засідання позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 направили до суду заяви про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримали та прохали їх задовольнити

Від відповідача - ОСОБА_2 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден, проти задоволення позову заперечень не має.

Представники третіх осіб - Глобинського районного управління юстиції Полтавської області, Пустовійтівської сільської ради Глобинського району Полтавської області у судове засідання не з"явилися, належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, заперечень на позов не надали.

Так відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України, з якої слідує, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача та відповідача, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 31.10.2006 року сторони уклали шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис за № 72.

Від даного шлюбу мають двох спільних неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сторони припинили підтримувати шлюбно-сімейні стосунки, спільного домашнього господарства не ведуть. Між ними існують непереборні протиріччя та взаємні претензії. На примирення не згодні. Підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. Місце проживання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 ними визначене, діти залишаються проживати з позивачем ОСОБА_1

Відповідно до Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом № 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру , що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання . Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів , що є необхідними в інтересах дітей .

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).

Згідно ст.ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що подальше спільне сімейне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них та їх неповнолітніх дітей, шлюб між позивачем та відповідачем існує формально, сторони поновлювати шлюбні відносини не бажають, шлюб підлягає розірванню.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21 листопада 2012 року, зареєстрованого за № 2661, укладеного в період перебування сторін у шлюбних відносинах, ОСОБА_2 купив житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2170 га. Продаж вчинено за 29500,00 гривень, які покупцем сплачені повністю. Договір належним чином посвідчений приватним нотаріусом Глобинського районного нотаріального округу Похилою І.Г, відповідає загальним вимогам, додержання яких необхідне для чинності правочину, недійсним не визнавався.

Право власності на придбане нерухоме майно зареєстровано 28.11.2012 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідачем.

Оскільки житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2170 га. придбаний під час перебування позивача з відповідачем у шлюбі, за спільні кошти подружжя, що не спростовано відповідачем, він є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, протилежного суду не доведено.

Крім того, вказані обставини в судовому засіданні не заперечувалися відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Оскільки суду не надано доказів, що шлюбним договором або домовленістю встановлений інший розмір часток у праві власності на вказане нерухоме майно, суд приходить до висновку, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у майні є рівними.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно п.23 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в силу ст.61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому понесені позивачем судові витрати, підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226 ЦПК України,ст.ст.60, 63, 105 ч.3, 110, 112 ч.2, 113 СК України, ст..328, 355, 370, 364 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визнання права власності на спільне сумісне майно подружжя задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою села Лабушне Кодимського району Одеської області та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженцем м. Могилів-Подільський Вінницької області, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Кодимського районного управління юстиції Одеської області 31 жовтня 2006 року, актовий запис № 72 - розірвати.

Визнати за ОСОБА_1, та ОСОБА_2, право власності, за кожним на 1/2 частину, житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. «А», площею 47,60 кв. м., загальною площею 31.1 кв. м., житловою площею 11.0 кв. м., допоміжну площу 20.1 кв. м.; сарай літ. «Б», погріб з шийкою літ. «В», убиральню літ. «Г», навіс літ. «Е», сарай літ. «Д», огорожу № 1, які розташовані на земельній ділянці площею 0,2170 га., кадастровий номер НОМЕР_1, що належить до земель комунальної власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1102,40 гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ Т. В. Левицька