Справа № 202/2522/14-ц
Провадження № 2/0202/1163/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 квітня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,

за участю секретаря - Голобородько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач у лютому 2014 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.01.2006 року в розмірі 5398,20 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.11.2013 року складає 43147,84 грн. та судові витрати по справі в розмірі 431,48 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до договору № б/н від 31.01.2006 року відповідач ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 1900,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що співпадає зі строком дії картки.

Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобовязання: не своєчасно та не повному обсязі погашала заборгованість за кредитом, комісії та інші платежі, які виникають в процесі обслуговування кредиту. Станом на 30.11.2013 року загальна сума заборгованості за кредитним договором складає 5398,20 дол. США, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 30.11.2013 року складає 43147,84 грн., що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2014 року позовні вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості було задоволено.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2014 року за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - скасовано.

При новому розгляді справи позивачем були уточнені позовні вимоги в частині розміру суми заборгованості ( а.с.92-94). Просили суд стягнути із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ « ПриватБанк» заборгованість по відсоткам за договором №б/н від 31.01.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 18.02.2011 року по 18.02.2014 року в розмірі 2279,76 дол. США, що за курсом 8,64 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.02.2014 року складає 19697,13 грн. Представник позивача відповідно до заяви просив суд розглядати справу за його відсутності. Уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судове засідання зявилися. Заперечували проти задоволення позовних вимог позивача. Просили суд відмовити в задоволені позовних вимог позивача у звязку з пропуском строку позовної давності. Зазначили, що кредит був повністю погашений в 2009 році.

Суд, заслухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 31.01.2006 року між ПАТ КБ « ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н ( заява позичальника), згідно до умов якого Банком було передано відповідачу кредитну картку з початковим кредитним лімітом 1900,00 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що співпадає зі строком дії картки ( п.3.1.1. Умов та правил надання банківських послуг).

Згідно умов п.п 5.5.1, 5.5.2 Умов та правил надання банківських послуг, при непогашенні кредиту в термін, встановлений п.п. 5.2, 5.3, 5.4 Договору, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості з простроченої суми кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п.5.5.2 даних умов з дати виникнення простроченої заборгованості. Розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунка до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році.

Як зазначає позивач у своїй уточненій позовній заяві, у звязку з неналежним виконанням відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору № б/н від 31.01.2006 року заборгованість по відсоткам, нарахованим на прострочену заборгованість за кредитом за період відповідний загальному терміну позовної давності згідно до ст.257 ЦК України, з 18.02.2011 року по 18.02.2014 року складає 2279,76 дол. США, що за курсом 8,64 відповідно до службового розпорядження НБУ від 18.02.2014 року складає 19697,13 грн.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Заперечуючи обставини позову, відповідач та представник відповідача у своїй заяві та в судовому засіданні просили суд застосувати до позовних вимог банку строк позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийняті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яку у відповідності до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права, позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 20.09.2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії").

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом норми початок перебігу позовної давності повязується не тільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року №6-116цс13, та постанові Верховного суду України по справі 6-31 цс15, які згідно зі ст. 360 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

У Постанові Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-116цс13 вказано, що у випадку, коли умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 дійсно була підписана заява на отримання кредитних коштів від ПАТ КБ « ПриватБанк» 31.01.2006 року та отримана кредитна картка на суму 1900,00 дол. США, строком дії до 31.01.2009 року.

Згідно до п.3.1.3 Умов та правил надання банківських послуг по закінченню строку відповідна картка продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту картки з новим строком дії.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, з даною позовною заявою позивач звернувся до суду 18.02.2014 року і в своїй уточненій позовній заяві позивач зазначає, що термін дії кредитної карти січень 2013 року, та просить суд стягнути із відповідача відсотки в межах строку позовної давності з 18.02.2011 року по 18.02.2014 року в розмірі 2279,76 дол. США.

Як вбачається із розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом 01 листопада 2010 року, позивач звернувся у лютому 2014 року з пропуском трирічного строку позовної давності, передбаченого законодавством.

З урахуванням положень ст. 257 ЦК України у зв'язку зі спливом позовної давності до вимог слід застосувати позовну давність.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України визначено, що докази це будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи із вищевикладеного та оцінюючи докази в їх сукупності, оскільки позивачем не надано жодного доказу щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення перебігу позовної давності чи переривання перебігу позовної давності, тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в повному обсязі, та вимушений в позові відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись: ст. ст. 256, 257, 258, 267, 525, 526, 530, 610, 625, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 3, 7, 11, 15, 27, 30, 60, 61, 88,212-215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л.П. Слюсар