Провадження № 2/235/491/16
Справа № 235/377/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року Красно армійський міськрайонний суд Донецької області у складі

головуючої - судді Величко О.В.,

при секретарі Задерей А.В., Соловйової М.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представника відповідача ОСОБА_2

Товариства з Обмеженою Відповідальністю ОСОБА_3

«Краснолиманське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Красно армійську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське» про встановлення факту звільнення, зобов»язання внести до трудової книжки відомості про звільнення і видати трудову книжку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ТОВ «Краснолиманське» про встановлення факту звільнення, зобов»язання внести до трудової книжки відомості про звільнення і видати трудову книжку. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з відповідачем по справі перебуває у трудових відносинах з 03.02.2014 року. Починаючи з 3 кварталу 2014 року ТОВ «Краснолиманське» припинило здійснювати виплату заробітної плати, з того часу фактично не працює, керівництво відсутнє. 17.11.2014 року він звернувся із заявою на ім»я директора ТОВ «Краснолиманське» про звільнення його з підприємства за власним бажанням у зв»язку з порушенням власника законодавства про працю, на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Вказаний лист був йому повернутий з приміткою «підприємство не працює».У зв»язку з тим, що відповідачем не виплачена йому заборгованість по заробітній платі, не видало належним оформлену трудову книжку, просить встановити факт його звільнення з ТОВ «Краснолиманське» з 17.11.2014 року за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв»язку з порушенням власником законодавства про працю, зобов»язати відповідача внести запис до трудової книжки, видати трудову книжку та сплатити заборгованість по заробітній платі.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, в подальшому просив справу розглядати без його участі.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивачем пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення до суду, оскільки з моменту про дізнання про порушення своїх прав пройшло понад 1 року. Позивачем образно спосіб захисту встановлення факту звільнення, такий, що не передбачений у ст. 16 ЦК України та не доведено факт порушення з боку відповідача трудових прав ОСОБА_1 , у тому числі по невиплаті заробітної плати. Окрім того, підприємство знаходиться у стані не переробної сили, що підтверджується Сертифікатами Торгово-промислової палати України. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з наданої трудової книжки,яка була видана позивачу на підставі наказу № 2043 від 24.12.2015 року та акту прийома-передачі ,позивач перебував у трудових відносинах з відповідачам ТОВ «Краснолиманське», де з 03.02.2014 року працював в якості прохідника підземного ( а. с. 126-127).

З 05.09.2014 року підприємство перебуває у стані не переробної сили, відбулося захоплення адміністративних будівель ДП «ВК «Краснолиманське», а також заволодіння чужим майном шляхом обману у великих розмірах.

За фактом озброєного нападу на територію ДП « ВК «Краснолиманська» відкрите кримінальне провадження № 0000546, правова кваліфікація ст. 341 КК України ( а. с. 36)

Торгово-промисловою палатою України засвідчено настання форс-мажорних обставин Товариству з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське» при здійсненні господарської діяльності на території м. Родинське Донецької області. Початок дій форс-мажорних обставин ( обставин не переробної сили) з 01.10.2014 року ( а. с. 98).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем надіслану на адресу відповідача заяву про звільнення за власним бажанням у зв»язку з порушенням власника законодавства про працю, на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України. Вказаний лист був йому повернутий з приміткою «підприємство не працює» ( а. с. 6-8).

Факт перебування підприємства у стані простою з 05.09.2014 року , про що був виданий відповідний наказ, підтверджений як представником відповідача в судовому засіданні, так і не заперечувався відповідачем по справі.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи, що позивач працює в ДП «ВК «Краснолиманська» з 26.11.2014 року в якості прохідника підземного; наказом № 2043 від 24.12.2015 року та актом прийома-передачі видана позивачу трудова книжка серії БТ -11 № 2778338 ( а. с. 126-127).

Затримка у виплати заробітної плати є порушенням суттєвих умов трудового договору та конституційних прав працівника на своєчасне одержання винагороди за труд (ст.43 Конституції України). Тому самий факт такого порушення надає працівнику право на звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

При цьому, суд зазначає, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст.. 38 КЗпП власник зобов»язаний звільнити працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору.

День звільнення визначається самим працівником, оскільки причина звільнення вважається поважною і роботодавець не має права затри¬мувати працівника у будь-який спосіб.

При цьому суд зазначає, що відмовити працівникові у звільненні за власним бажанням роботодавець також не має права.

Позивач як в позовній заяві, так і в судовому засіданні зазначає, що трудові відносини з відповідачем фактично припинені з жовтня 2014 року .

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач просить встановити факт звільнення його з підприємства саме з 17.11.2014 року.

В даному випадку, ототожнення позивачем таких понять як факт звільнення і факт припинення трудових відносин є помилковим.

Поняття припинення трудового договору характеризує стан трудового договору між власником і працівником є необхідним переважно у випадках, коли роботодавець фактично є відсутнім або припинив свою господарську діяльність, зокрема у випадку ліквідації підприємства, без фактичного звільнення працівника, раптового виїзду роботодавця-фізичної особи за кордон без попереднього звільнення працівника, а термін « звільнення з роботи» характеризує стан працівника, передбачає собою дотримання певної процедури розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника відповідача в судовому засіданні, роботодавець фактично відсутній за своїм місцезнаходженням, зазначеному в Статуті, фактичним місцем ведення діяльності та розташування офісу, і цей факт зумовлений поважними причинами.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ч. 2 ст. 16 ЦК України, якими можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дій, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення;5)примусове виконання обов»язку в натурі; 6)зміна правовід ношення; 7) припинення правовід ношення;8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди 9) моральної шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зазначені вище положення закону не містить такого способу захисту цивільних прав і інтересів як «встановлення факту звільнення»

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Враховуючи, що факт порушення з боку відповідача трудових прав позивача не був доведений в судовому засіданні, незважаючи на то, що фактичне припинення трудових відносин позивача не заперечується представником відповідача по справі, відсутність волевиявлення особи на звільнення за власним бажанням позбавляє роботодавця законних підстав для звільнення працівника згідно зі ст. 38 КЗпП України без зазначення частини третьої цієї статті, а позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, не ставилось питання про встановлення факту перебування у трудових відносинах та факту припинення трудових відносин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту звільнення.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній плати,то в даному випадку позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки не доведені сторонами по справі.

Позовні вимоги в частині зобво»язання відповідача видати належним чином оформлену трудову книжку задоволенню не підлягають, оскільки дана вимога є похідною, а факт перебування та припинення трудових відносин не підтверджений процесуальним рішенням суду.

Доводи представника відповідача про сплив позовної давності суд не приймає до уваги за наступними підставами.

Реалізація права на судовий захист невід»ємно пов»язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України, який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

У частині першій статті 233 КЗпП передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць у справах про звільнення; три місяці- щодо порушення законодавства про оплату праці працівника має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи, що позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, факт перебування та припинення трудових відносин не доведений процесуальним рішенням, суд приходить до висновку про відмову в позові саме з підстав його необґрунтованості.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст. 38, 44, 74, 237-1 КЗпП ,ст.ст. 203, 215,216 ЦК України, ст.ст. 10,11,88,209,212,214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Краснолиманське» про встановлення факту звільнення, зобов»язання внести до трудової книжки відомості про звільнення і видати трудову книжку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: