Справа №477/2106/15-ц 06.09.2016 06.09.2016 06.09.2016
Провадження №22-ц/784/1616/16
Справа № 477/2106/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Саукова А.А.
Провадження № 22ц-784/1616/16 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

06 вересня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем Лептугою С.С.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Банк зазначав, що відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту від 16 травня 2007 року ОСОБА_4 отримала кредитні кошти у розмірі 30 000 доларів США, що еквівалентно 151 500 грн. на строк до 15 травня 2017 року. На забезпечення виконання умов цього договору між Банком та ОСОБА_3 того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого є двокімнатна квартира №34, що рзташовна в с. Полігон Жовтневого району Миколаївської області по вул. Центральній в буд.32.

У результаті неналежного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 05 серпня 2015 року становила 1 116 990 грн. 04 коп., а саме: тіло кредиту 559 138 грн. 95 коп., проценти 557 851 грн. 09 коп.

Посилаючись на наведене, позивач у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 1 116 990 грн. 04 коп. просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за позивачем.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року в позові Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту, згідно з яким остання отримала кредит у розмірі 30 000 дол.США, що еквівалентно 151 500 грн. зі сплатою 13,5 % річних на строк до 15 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вказаним кредитним договором 16 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру №34, що розташовна в с. Полігон Жовтневого району Миколаївської області по вул. Центральній в буд.32.

8 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за договором ОСОБА_4

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, станом на 05 серпня 2015 року розмір заборгованості становить 1 116 990 грн. 04 коп., з яких: тіло кредиту 559 138 грн. 95 коп., відсотки 557 851 грн. 09 коп.

Звертаючись до суду із даним позовом, Банк послався на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору виникла кредитна заборгованість, яку позичальник не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з п. 5.2 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем/позичальником основного зобов'язання та/або умов цього договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом позичальнику/іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотек держателя.

На підставі вказаних обставин та положень договору іпотеки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки позивач не направляв відповідачу досудову вимогу, а її направлення є обов'язковою умовою перед зверненням до суду, а тому звернення стягнення на предмет іпотеки є таким, що суперечить договору іпотеки та не узгоджується з нормами законодавства України.

Проте, з такими підставами суду першої інстанції для відмови в позові погодитись не можна.

Відповідно до п.п. 4.3; 4.4 договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором та/або іпотекодавцем зобовязань за договором іпотеки, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та позичальнику повідомлення, оформлене згідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». У разі невиконання позичальником або іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про порушення зобовязання, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

У частині 2 вказаної статті зазначено, що положення частини 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Аналогічні роз'яснення наведено і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, відповідно до п. 37 цієї постанови невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (ч. 3 ст. 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Отже, висновок суду щодо неможливості задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки без направлення досудової вимоги є помилковим.

Разом з тим, при вирішенні спору по суті колегія суддів виходить з обраного позивачем способу захисту порушеного права, норм Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, а також згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, що є позасудовим врегулюванням спору.

Способами судового вирішення спору є звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмету з прилюдних торгів або надання іпотекодержателю права продажу предмета іпотеки (стаття 38,39 Закону України «Про іпотеку»).

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст. 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання прав власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Позасудове врегулювання здійснюється, як зазначено вище, на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладають сторони, або згідно з застереженням, що міститься в іпотечному договорі.

До способів позасудового врегулювання, поряд з іншими, відноситься і передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання (частина 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Такий спосіб позасудового регулювання як звернення стягнення шляхом передачі права власності на предмет іпотеки може бути застосований судом лише за умови, що це прямо передбачено умовами іпотечного договору.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 грудня 2013 року (справа № 6-124цс13) і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для застосування судами України.

За пунктом 4.2 Договору іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок направлення повідомлення про застосування застереження, його зміст та наслідки передбачені пунктами 5.1-5.4 Договору іпотеки.

Проте, умови Договору іпотеки прямо не передбачають право іпотекодержателя обрати на власний розсуд будь-який із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і шляхом передачі права власності на предмет іпотеки, тобто угодою сторін не передбачено застосування способів позасудового врегулювання при судовому вирішенні спору.

В суді апеляційної інстанції представник Банку зазначила, що у позасудовому порядку сторони не вирішували питання про передачу у власність Банку предмета іпотеки, оскільки такий спосіб є недосконалим і державним реєстратором може бути відмовлено іпотекодержателю у реєстрації права власності на предмет іпотеки.

Застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет іпотеки, є виходом за межі позовних вимог.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів вважає недоведеними підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі позивачеві права власності на іпотечне майно та визнання за ним права власності на нього.

Оскільки суд першої інстанції невірно визначив підстави для відмови в позові, судове рішення в цій частині підлягає зміні.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 10 березня 2016 року в частині підстав відмови в позові змінити.

Вважати підставою відмови у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» недоведеність підстав для передачі права власності на іпотечне майно в судовому порядку.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: