АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3162/16 Головуючий 1-ї ін-ї. - Чайка І.В.
Справа № 641/1421/16-ц Доповідач - Сащенко І.С.
Категорія - договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Сащенко І.С.

суддів: - Бездітко В.М., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Бойко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4, в собі представника ОСОБА_5 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Банк Розвитку» про визнання кредитного договору частково недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ПАТ «ВБР» звернулося до суду з позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № IKCASHSTG.245651.001 від 08.08.2014 року у розмірі 29134,55 грн.

В обґрунтування вимог посилалося на те, що відповідно до умов кредитного договору № IKCASHSTG.245651.001 від 08.08.2014 року банк надав ОСОБА_4 у тимчасове, платне користування кредит в розмірі 29870 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних, щомісячна комісія за надання кредитних ресурсів сторонами встановлена в розмірі 3,20% від суми кредиту, термін користування кредитом до 07.08.2017 року.

Проте взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 належним чином не виконувала, в зв'язку з чим станом на 16.11.2015 року допустила заборгованість у сумі 29134,55 грн.

16.03.2016 року ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов до ПАТ «ВБР» про визнання кредитного договору частково недійсним.

Просила визнати п. 1.6 кредитного договору № IKCASHSTG.245651.001 від 08.08.2014 року, укладеного між нею та ПАТ «ВБР» щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,20% від суми кредиту по договору щомісяця в період сплати, що становить 955,48 грн., недійсним з моменту укладання договору.

В обґрунтування зустрічного позову посилалась на те, що умови кредитного договору є несправедливими та такими, що не відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги банку підтримав, проти задоволення зустрічного позову заперечував.

Представник ОСОБА_4 проти задоволення первісного позову заперечувала частково, зустрічний позов підтримала.

Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року позов ПАТ «ВБР» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором № IKCASHSTG.245651.001 від 08.08.2014 року в розмірі 29134,55 грн. Зустрічний позов ОСОБА_4 залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, в особі свого представника ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити. При цьому посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права. Зазначає, що для визнання кредитного договору частково недійсним є всі підстави.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні її зустрічних позовних вимог щодо недійсності пункту 1.6 вказаного договору, суд першої інстанції виходив із того, що підстави для визнання положень договору несправедливими відсутні.

Судова колегія з таким висновком суду першої інстанції погоджується.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Встановлено, що 08.08.2014 року між сторонами було укладено кредитний договір № IKCASHSTG.245651.001, відповідно до умов якого банк на умовах, визначених договором, надав позичальнику у тимчасове платне користування грошові кошти у сумі 29870 грн. на споживчі цілі зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001 % річних.

Пунктом 1.6 договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 3,20% від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Застосування положень статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів про надання споживчого кредиту щодо несправедливих умов договору, на які посилається ОСОБА_4, здійснюється до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Такий висновок узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року, ухваленій по справі №6-1341цс15 з підстав, передбачених ч.1 ст.355 ЦПК України і яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права.

Спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови; відповідач надав позивачці документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до договору споживчого кредиту «Таблиця визначення сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» та «Графік погашення кредиту», які підписані позивачкою, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.

З доводами ОСОБА_4 про те, що комісія, встановлена п.1.6 кредитного договору, є платою за дії, які не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», погодитися не можна.

Згідно ст.1 вищевказаного закону послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

З огляду на це, послугою банку, яку отримала позивачка, є надання грошових коштів у тимчасове платне користування.

Плата за це встановлена у розмірі 3,20% від суми кредиту в місяць.

Тому посилання ОСОБА_4 на недійсність умов договору згідно ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачена заборона встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є безпідставним.

З огляду на викладене, підстави для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «ВБР» про визнання п.1.6 кредитного договору недійсним відсутні.

У частині задоволення позовних вимог ПАТ «ВБР» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором рішення не оскаржувалось і судом апеляційної інстанції не переглядалось.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі та надані сторонами докази.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, в собі представника ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 24 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді