Номер провадження 2/754/582/16
Справа №754/2581/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

22 квітня 2016 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі Ленській Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна, про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на частку квартири, витребування майна, стягнення суми,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому (з урахуванням уточнень) просила: визнати квартиру АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 21 жовтня 2013 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В.; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1; застосувати реституцію як наслідок недійсності договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 21 жовтня 2013 року, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 410000 гривень; витребувати у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період з 27.11.1999 року по 25.09.2008 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім"єю. В період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом інвестування грошових коштів у будівництво. Грошові кошти були внесені повністю. Будівництво будинку було завершено і будинок введено в експлуатацію у період шлюбу, але лише у 2012 році відповідач отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру, а 21.10.2013 року відповідач спірну квартиру продав за 410000 гривень. Позивачка свою згоду на продажу квартири не надавала, про укладення договору купівлі-продажу квартири дізналася лише під час розгляду справи судом, а тому вважає його недійсним.

В судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Додатково представник позивача наголошувала на тому, що її довірителька та відповідач ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем в період з 27.11.1999 року по 25.09.2008 року. Після розірвання шлюбу вони продовжували проживати однією сім"єю і мати відносини притаманні подружжю. В період шлюбу ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 шляхом інвестування грошових коштів у будівництво. Грошові кошти були внесені повністю. Будівництво будинку було завершено і будинок введено в експлуатацію у період шлюбу, але лише у 2012 році відповідач отримав свідоцтво про право власності на вказану квартиру, а 21.10.2013 року відповідач спірну квартиру продав за 410000 гривень. На початку 2014 року її довірителька повідомила подружжя ОСОБА_4 про свої права на ? частину квартири. Дізнавшись про новий розгляду справи ОСОБА_4 терміново продали квартиру, повідомивши неправдиві дані щодо не існування арешту, заборони та судових спорів щодо даного майна. Посилаючись на те, що майно - квартира АДРЕСА_1 була відчужено без згоди її довірителя, представник позивача просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення вимог позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка пояснив, що з позивачем перебував у шлюбі з 27.11.2009 року по 25.09.2008 року. Після розірвання шлюбу разом вони не проживали. Гроші на придбання спірної квартири йому були надані його матір'ю. Договір купівлі продажу квартири ним був підписаний особисто та з власної волі.

Відповідач ОСОБА_7 проти задоволення вимог позову заперечувала в повному обсязі. Допитана в якості свідка пояснила, що вони з чоловіком бажали придбати квартиру і через оголошення нею було обрано квартиру АДРЕСА_1 без ремонту, власником якої був ОСОБА_2 Після придбання квартири позивачка повідомила їй з чоловіком про бажання звертатися до суду. Дана квартира була продана ними ОСОБА_5 у зв'язку з виникненням боргів. Перед укладенням договору вони з чоловіком повідомили ОСОБА_5 про існування спору в суді.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення вимог позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність. Допитаний в якості свідка пояснив, що вони з дружиною мали однокімнатну квартиру і мали бажанням придбати більшу квартиру в тому самому районі. Через оголошення його дружина знайшла квартиру АДРЕСА_1 без ремонту, власником якої був ОСОБА_2 Домовившись про всі обставини ними та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі - продажу, який посвідчила приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Н.В. волевиявлення на придбання квартири у нього було вільним.

Відповідач ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечувала, додатково пояснила, що придбала квартиру АДРЕСА_1 у подружжя ОСОБА_3, про існування спору їй було відомо.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі. Додатково наголосив на тому, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 було встановлено факт передачі коштів ОСОБА_2 для придбання житла. Крім того, зазначив, що його довірителька, разом з чоловіком придбали спірну квартиру на підставі договору, який був оформлений з дотриманням всіх вимог діючого законодавства, а тому підстав для визнання його недійсним немає.

Представник третьої особи - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Боднар у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що приватним нотаріусом при оформленні договору купівлі-продажу квартири від 21.10.2013 року було перевірено всі документи, після чого посвідчено договір. При посвідченні договору приватним нотаріусом було дотримано всіх вимог діючого законодавства, відповідачі є добросовісними набувачами, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. На підставі викладеного представник просила у задоволенні позову відмовити повністю.

Вислухавши пояснення представників позивачки, відповідачів, представника відповідача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 27.11.1999 року по 25.09.2008 року сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 04 вересня 2008 року, яким встановлено факт проживання подружжя ОСОБА_2 - ОСОБА_1 окремо з квітня 2008 року (а.с. 7, 9 том 1, 131 том 4).

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.8 том 1).

04 квітня 1995 року ОСОБА_8, ОСОБА_2 уклали договір купівлі - продажу, відповідно до якого відчужили квартиру АДРЕСА_4. (а.с.24-25 том 5)

23 грудня 2003 року ОСОБА_2 уклав договір купівлі - продажу, відповідно до якого відчужив квартиру АДРЕСА_5. (а.с.126 том 5)

29 грудня 2003 року ОСОБА_2 та АКБ «Аркада» уклали Кредитну угоду № 41546-Н про інвестування у житлове будівництво - трикімнатну квартиру № 196, район забудови - Троєщина-24. (а.с.56-69 том 4)

14 червня 2004 року відповідно до Акту прийому - передачі квартири інвестору ОСОБА_2 отримав квартиру АДРЕСА_2. (а.с.70 том 4)

Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської Ради на ім'я ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2. (а.с.71 том 4)

21 березня 2005 року відповідно до договору купівлі - продажу квартири ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2. (а.с.54 том 4)

21 березня 2005 року ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» уклали договір № 023/129Д про надання в тимчасове користування індивідуального сейфу для зберігання цінностей строк з 21 березня 2005 року по 28 березня 2005 року. Додатковою угодою № 78 до договору № 023/129Д про надання в тимчасове користування індивідуального сейфу для зберігання цінностей строк користування було продовжено до 01 квітня 2005 року. Додатковою угодою № 2 до договору № 023/129Д про надання в тимчасове користування індивідуального сейфу для зберігання цінностей строк користування було продовжено до 04 квітня 2005 року. (а.с.55-58 том 4)

05.04.2005 року відповідачем ОСОБА_2 з ТОВ "Деснабуд" був укладений Інвестиційний контракт № 12 (про інвестування у житлове будівництво) (а.с.10-14 том 1).

Відповідно до умов Контракту його предметом є двокімнатна квартира за адресою об'єкта будівництва: АДРЕСА_6 (відповідно до проектної документації).

Грошові кошти за Контрактом були внесені у розмірі 245595,64 грн. у повному обсязі 05.04.2005 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.15 том 1) та платіжними документами (а.с.18 том 1).

20.12.2012 року відповідач ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.35 том 1).

21.10.2013 року між відповідачем ОСОБА_2, з однієї сторони, та відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_3 з другої сторони, був укладений Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с.33 том 1).

При посвідченні Договору відповідачем ОСОБА_2 була подана заява до приватного нотаріуса про те, що на момент придбання квартири у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах він не перебував і ця квартира не є спільною сумісною власністю (а.с.34 том 1).

Відповідно до Договору купівлі - продажу від 15 серпня 2015 року квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_4, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюк А.В., зареєстровано в реєстрі за № 1155. (а.с.31-34 том 4)

Відповідно до Свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 одружилась та змінила прізвище на «ОСОБА_1». (а.с.49 том 4)

Згідно із ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Крім того, за правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов"язальними правовідносинами тощо.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58 , 59 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10 , 60 ЦПК України ).

Відповідно до вимог ст.. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов'язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року в цивільній справі № 756/17363/13-ц відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Під час розгляду справи судом встановлено «що 05 квітня 2005 року відповідач надав позивачці розписку про те, що він отримав від позивача 250000 гривень, для особистих цілей, а саме для придбання у приватну власність двокімнатної квартири у Деснянському районі. …. Об'єктом інвестування, відповідно до інвестиційного контракту є двокімнатна квартира у Деснянському районі. Відповідно до Довідки, виданої ТОВ «Деснабуд», інвестором ОСОБА_2, на виконання умов інвестиційного контракту № 12 (про інвестування у житлове будівництво) було сплачено 245595,64 грн.» (а.с. 173-175 том 1).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вищевказане рішення Оболонського районного суду міста Києва було відхилено, рішення залишено без змін. (а.с.214-215 т.1) Колегія суддів Апеляційного суду міста Києва в своєму судовому рішенні зазначає, що «дане рішення не буде мати преюдиційного значення для спору щодо поділу майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України преюдиційне значення може мати лише судове рішення, в якому брали участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини».

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, визначено, що згідно зі змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч. 2 ст. 223 ЦПК України особи, які не брали участі в цивільній господарській або адміністративній справ, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд має ухвалювати рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про те, що обставини встановлені рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 03.03.2014 року в цивільній справі № 756/17363/13-ц не є преюдицією для цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна, про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на частку квартири, витребування майна, стягнення суми.

В той же час, обставини встановлені рішенням Оболонського районного суду міста Києва є доказом і суд повинен оцінити їх з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК України про їх належність та допустимість, які повинні бути підтверджені належними доказами, а також з урахуванням доказів, які можуть бути надані іншою стороною для спростування вказаних обставин.

Незважаючи на роз'яснення викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом судового розгляду справи сторона позивача не погоджувалась з висновками, викладеними в рішення Оболонського районного суду міста Києва однак, доказів на їх спростування суду не надавала.

Відповідно до вимог ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до вимог ст.. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З огляду на вимоги ст.. 57,58 ЦПК України, суд не приймає до уваги пояснення допитаного в якості свідка відповідача ОСОБА_2 в частині отримання коштів для виконання умов інвестиційного договору № 12 від своєї матери, оскільки факт існування грошових зобов'язань не може бути підтверджених показами свідків.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення вимог позивача про визнання квартиру АДРЕСА_1, об'єктом спільної сумісної власності подружжя, і як насідок відсутність підстав для задоволення інших вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, Конституцією України, ст. 190, 203, 215, 216, 321,355, 356, 368, 392, 658 ЦК України, ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суд -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, 3-тя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Боднар Наталія Володимирівна, про визнання квартири спільним майном подружжя, визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири, визнання права власності на частку квартири, витребування майна, стягнення суми залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: