У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про витребування майна за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 31 липня 2008 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого він отримав кредит в сумі 9 826,69 доларів США для придбання автомобіля «Опель Астра», державний номер НОМЕР_1, з передачею автомобіля у заставу. Оскільки він не виконував зобов'язання за цим договором, утворилась заборгованість у сумі 52 279,56 грн.

11 червня 2012 року співробітниками банку у нього вилучено вказаний автомобіль і заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року звернуто стягнення на цей предмет застави і представником банку автомобіль знято з обліку для реалізації із записом у особливих відмітках «кредит не погашено».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року заочне рішення суду скасовано, а позов залишено без розгляду.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 19 червня 2013 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Автокредит Плюс», спірний автомобіль відчужено на користь товариства.

Відповідно до договору фінансового лізингу від 19 червня 2013 року, укладеного між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_4, спірний автомобіль передано у лізинг ОСОБА_4

Оскільки судове рішення про звернення стягнення на заставне майно скасовано, просив витребувати у ТОВ «Автокредит Плюс» та у ОСОБА_4 даний автомобіль.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 6 квітня 2015 року про виправлення описки, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Жовтневогорайонного суду м.Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 31 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладений кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав кредит в сумі 9 826,69 доларів США для придбання автомобіля «Опель Астра», державний номер НОМЕР_1, який за умовами договору є предметом застави.

У порушення умов кредитного договору, ОСОБА_3 зобов'язання не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість у сумі 12 172,36 доларів США і 11 червня 2012 року працівниками ПАТ КБ «ПриватБанк» вилучено у ОСОБА_3 спірний автомобіль.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року для погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 156 278,09 грн звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль «Опель Астра», державний номер НОМЕР_1, який 11 травня 2013 року знятий з реєстраційного обліку із записом у особових відмітках «кредит не погашено».

На підставі договору купівлі-продажу від 20 червня 2013 року ТОВ «Автокредит Плюс» придбало у ПАТ КБ «ПриватБанк» спірний автомобіль за 56 000 грн і 26 червня 2013 року його зареєструвало.

Між ТОВ «Автокредит Плюс» та ОСОБА_4 19 червня 2013 року укладений договір про надання фінансовго лізингу, відповідно до умов якого спірний автомобіль був переданий в лізинг ОСОБА_4

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2012 року.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2013 року вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до судового розгляду і ухвалою цього суду від 28 січня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3 про звернення стягнення залишено без розгляду.

У подальшому ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про поворот виконання рішення про звернення стягнення на предмет застави відмовлено.

Судами також встановлено, що ОСОБА_3 неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій з боку працівників банку щодо незаконного вилучення автомобіля.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що спірний автомобіль як предмет застави відповідно до умов кредитно-заставного договору від 31 липня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, вилучений працівниками банку у зв'язку з невиконанням боржником умов цього договору і кредитно-заставний договір від 31 липня 2008 року та договір купівлі-продажу від 20 червня 2013 року є чинними.

Такі висновки судів попередніх інстанцій ґрунтуються на фактичних обставинах, встановлених судами, і відповідають вимогам закону.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ст. 1 Закону України «Про заставу»).

За змістом ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України).

Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що кредитно-заставний договір та договір купівлі-продажу недійсними не визнані, позивач не є власником майна і дійшли обґрунтованого про відсутність правових підстав для задоволення позову про витребування цього майна.

Доводи заявника щодо незаконного вилучення працівниками банку спірного автомобіля та подальшої його реалізації є необґрунтовані, оскільки такі дії у судовому порядку неправомірними не визнавались.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК Українисуд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова