Ухвала

іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон з матір'ю без згоди батька, третя особа - орган опіки і піклування Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила надати дозвіл на виїзд з України до Італії строком до 15 червня 2016 року її доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею.

На обгрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що з 2007 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_8. Після розірвання шлюбу в 2009 році дитина залишилась проживати з нею, відповідач не бере участі у вихованні та утриманні дитини.

Вона має роботу і дозвіл на тимчасове перебування в Італії, має змогу влаштувати доньку навчатися, однак відповідач згоди на виїзд дитини за кордон не надає.

14 серпня 2015 року рішенням Арцизького районного суду Одеської області у задоволенні позову відмовлено.

27 жовтня 2015 року рішенням апеляційного суду Одеської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено та надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Італії разом з матір'ю малолітньої ОСОБА_8 до 15 червня 2016 року без згоди батька.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема того, що виїзд малолітньої дитини за кордон до Італії відповідатиме її інтересам та не вплине на її звичайне соціальне, культурне, мовне середовище.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив того, що тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон з матір'ю відповідатиме її інтересам.

Проте погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна, оскільки воно ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 12 вересня 2007 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

30 вересня 2009 року шлюб між ними розірвано, дитина залишилась проживати разом з матір'ю, дідусем, бабусею і сестрою по АДРЕСА_1, а відповідач проживає у АДРЕСА_2

ОСОБА_8 навчається у другому класі Вишняківської НВК, де зарекомендувала себе здібною, охайною, активною і забезпеченою шкільним приладдям ученицею. Опікою дитини займається її бабуся ОСОБА_9, з причини перебування матері за кордоном.

За характеристикою Вознесенської Першої сільської ради Арцизького району Одеської області від 01 вересня 2014 року ОСОБА_6 зарекомендувала себе позитивно, час від часу їздить на заробітки за кордон та в час її відсутності дитиною опікуються баба та дід ОСОБА_9.

Розпорядженням Арцизської районної державної адміністрації від 10 грудня 2009 року встановлена участь відповідача у вихованні дочки шляхом визначення місця та часу спілкування з нею в суботу та неділю з відвідуванням місця проживання батька. Батько щомісяця надає позивачці по 500 грн на утримання доньки.

ОСОБА_6 має запрошення та контракт на роботу в Італії домашньою працівницею на неповний робочий день з 7 год. 30 хв. до 13 год., має дозвіл на тимчасове перебування в Італії до 15 червня 2016 року, контракт на оренду житла та можливість навчання доньки в державному закладі середньої освіти на 2015/2016 роки.

Батько заперечує проти виїзду дитини за кордон та не надає на це своєї згоди.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов проживання малолітньої дитини від 21 липня 2015 року, висновку органу опіки та піклування від 05 серпня 2015 року, рішення комісії з питань захисту прав дітей на час обстеження ОСОБА_6 перебуває на роботі в Італії, дитині створені належні умови для її проживання та розвитку. Переїзд дитини за кордон спричинить зміну режиму її спілкування з батьком, порядок його участі у вихованні дитини, а також зміну звичного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що може вплинути на її подальше життя, розвиток та виховання, тому виїзд її за кордон без згоди батька є недоцільним.

За змістом ст. ст. 7, 141, 151 СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції ООН про права дитини, Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини та її виховання, незалежно від того, чи перебувають вони в шлюбі між собою.

Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, а в разі проживання з одним із батьків має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками.

Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

При вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням їх інтересів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував та встановив обставини справи, надав їм належну оцінку та правильно виходив з того, що сторони перебували у шлюбі між собою, від якого мають доньку ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, і після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір'ю, однак мати періодично виїжджає за кордон на роботу до Італії і дитина залишається проживати з дідом та бабою, батько бере участь у вихованні та забезпеченні дитини.

Дитина відвідує школу, де у неї склались певні суспільні відносини та де вона має відповідне коло спілкування, виховується при звичних для неї обставинах, тому суд зробив правильний висновок про те, що її тимчасовий виїзд за кордон може завдати шкоди її інтересам, може негативно вплинути на її подальше життя, розвиток, виховання і психологічний стан з урахуванням зміни її звичного соціального, культурного середовища, навчального закладу та виникнення мовного бар'єру в іншій країні.

Крім того, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у зв'язку із виїздом дитини за кордон вона тривалий час буде позбавлена спілкування з батьком, який бере участь у її вихованні та не надає згоди на виїзд доньки за кордон, та, врахувавши висновок органу опіки і піклування про недоцільність виїзду ОСОБА_8 за кордон без згоди батька, ухвалив правильне рішення про відмову у задоволенні позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Суд правильно застосував ст. ст. 7, 141, 151 СК України, Закон України «Про охорону дитинства», Конвенцію ООН про права дитини, Декларацію прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих обставин не врахував та не надав їм належної оцінки, невірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні відносини та помилково виходив з того, що виїзд дитини за кордон відповідатиме її інтересам, ґрунтуючись на припущеннях, зробив помилковий висновок про задоволення позову, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, залишити в силі, як передбачено ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити, рішення апеляційного суду Одеської області від 27 жовтня 2015 року скасувати, рішення Арцизького районного суду Одеської області від 14 серпня 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко