Дата документу 14.06.2016
ЄУ № 420/1188/16-ц
Провадження №2-о/420/131/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року смт. Новопсков Луганської області

Новопсковський районний суд Луганської області у складі:

головуючого судді Бондар Ю.О.

за участю секретаря Сіренко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа Сєвєродонецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулася до суду з заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Луганськ Луганської області з причини ракової інтоксикації, злоякісного новоутворення верхненаружного квадранта правої молочної залози. В обґрунтування своєї заяви заявник посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Луганськ Луганської області померла її мати ОСОБА_2, причина смерті: ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення верхненаружного квадранта правої молочної залози. На час смерті вона знаходилася на непідконтрольній українській владі території України. Звернувшись до органів ДРАЦС з метою отримання свідоцтва про смерть матері, заявнику було відмовлено у зв'язку з тим, що медичний документ, наданий заявником не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України. Встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті матері. В судове засідання заявник не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, просила заяву задовольнити з підстав, викладених у ній. Представник заінтересованої особи, Сєвєродонецького міського відділу ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Луганській області, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути заяву ОСОБА_1 на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги заявника підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 14.10.1972, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1, виданим 08.02.2001 Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області. 10.02.2016 «Государственным учреждением «Луганская городская поликлиника № 10 Луганской Народной Республики (російською мовою) було видано лікарське свідоцтво про смерть №109, згідно якого ОСОБА_2, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1, причина смерті: ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення верхненаружного квадранта правої молочної залози. Відповідно до листа Сєвєродонецького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану від 07.06.2016 № 3191/02.2.6-26 ОСОБА_1 було відмовлено в державній реєстрації смерті у зв'язку з тим, що заявником для підтвердження смерті ОСОБА_2 пред'явлено медичний документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у МЮУ 25.10.2006 за № 1150/13024. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч.2 ст.259 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з положенням п.2 ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі - рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Встановлення факту смерті необхідно заявнику для проведення у встановленому законом порядку державної реєстрації смерті матері. Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд вважає, що доводи заявника є законними, обґрунтованими і підтвердженими наявними у справі доказами, а тому заява про встановлення факту, що має юридичне значення - факту смерті ОСОБА_2, підлягає задоволенню. Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України рішення у даній справі про встановлення факту смерті ОСОБА_2 слід допустити до негайного виконання. Відповідно до ч.7 ст.235 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються. Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 208, 213, 215, 218, 234-235, 256, 257-1, 258-259, 367 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті, заінтересована особа - Сєвєродонецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, задовольнити. Встановити, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, уродженка м. Луганськ, зареєстрована: Україна, АДРЕСА_1, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Луганськ Луганська область, Україна, причина смерті: ракова інтоксикація, злоякісне новоутворення верхненаружного квадранта правої молочної залози. Рішення підлягає негайному виконанню. Апеляційну скаргу на рішення може бути подано апеляційному суду Луганської області через Новопсковський районний суд Луганської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Суддя: