____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/9662/15-ц
Провадження № 2/520/427/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 09.07.2015 року звернулась до Київського районного суду міста ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири №2, у будинку №5, по Люстдорфській дорозі 27, у місті ОСОБА_3, укладений 14 грудня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1125, недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона ОСОБА_1, постійно проживає і зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 27, в м. Одесі. У 2000 році вона приватизувала вказану квартиру. 12 липня 2000 року їй було видано свідоцтво про право власності на житло, реєстровий №4-16938. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в ОМБТІ та РОН 01.09.2000 року в книзі 121 пр-176, номер запису 3138. У 2013 році її знайома запропонувала їй поселити в квартирі ОСОБА_5, який за право безкоштовного проживання в квартирі буде надавати додаткову допомогу по веденню господарства і придбання продуктів харчування. На початку 2013 року ОСОБА_5 поселився в зазначеній квартирі без реєстрації. За неповних два роки між ними склалися добрі стосунки. Наприкінці 2014 року ОСОБА_5 запропонував їй скласти заповіт на квартиру на його користь, за що пообіцяв доглядати за позивачем до її смерті і поховати. Оскільки ОСОБА_5 визивав у неї почуття довіри і поваги, вона погодилась з цим і на його прохання передала йому оригінал свідоцтва про право власності на квартиру і технічний паспорт. Одразу після цього ОСОБА_5 запросив до дому нотаріуса, який посвідчив правочин. При підписанні документу і передачі його нотаріусом ОСОБА_5, крім неї, нотаріуса, ОСОБА_5 в квартирі були присутні декілька незнайомих позивачеві людей, яких ОСОБА_5 назвав своїми родичами. Після укладення правочину ОСОБА_5 залишився проживати з нею в квартирі. Бажаючи, щоб оригінали документів на квартиру і заповіт до її смерті зберігалися у позивача, вона попросила ОСОБА_5 віддати їх, але він відмовив. Надалі позивач постійно просила ОСОБА_5 віддати вказані документи, однак він відмовляв, внаслідок чого стосунки між ними стали погіршуватися. У червні 2015 року ОСОБА_5 передав їй копію документа, з якого вона дізналася, що в дійсності 14 грудня 2014 року вона підписала договір купівлі-продажу, а не заповіт, як бажала. Також вона дізналася, що покупцем за договором є раніше незнайомий їй ОСОБА_2, який в свою чергу є сином ОСОБА_5. З цих підстав позивач вважає договір купівлі-продажу, укладений 14 грудня 2014 року між нею та ОСОБА_2, посвідчений ОСОБА_4, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №1125, недійсним.

Крім того, позивач також посилається на те, що при укладенні вказаного правочину у неї не було наміру продавати квартиру, яка є її єдиним житлом. У дійсності, її волевиявлення було направлене на складення заповіту на користь ОСОБА_5, який на протязі двох років проживав з нею, допомагав їй і в подальшому обіцяв доглядати до смерті. З ОСОБА_2 - сином ОСОБА_5 - вона ніколи не була знайома. Вона є людиною похилого віку, інвалідом II групи загального захворювання, страждає низкою хронічних захворювань. На протязі багатьох років у неї поганий слух і знижений зір, тому вона користується слуховим апаратом і не в змозі читати і писати без окулярів. Внаслідок вказаних фізичних недоліків вона не могла правильно усвідомлювати правову природу правочину. Вищевикладені обставини зумовили звернення позивача до суду з вказаним позовом посилаючись на ч.1,3 ст. 203, ч.1, 3 ст.215, ст.229 ЦК України..

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримували та просили суд задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечували щодо задоволення позовних вимог, надали до суду письмові заперечення проти позову, посилаючись на те, що основним посиланням позивача в обґрунтування позовних вимог є те, що укладаючи договір купівлі-продажу, вона нібито помилилась в обставинах, що мають істотне значення та мала намір укласти заповіт, однак ці твердження вважають необґрунтованими та безпідставними, оскільки зі спірного договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 продає та передає у власність, а ОСОБА_2 купує та приймає у власність квартиру за ціною вказаною у договорі, а саме за 255406 гривень, які позивач отримала повністю до підписання договору. 14 грудня 2014 року, під час посвідчення договору купівлі-продажу приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, останнім було роз'яснено позивачу усі умови договору, вимоги чинного законодавства України щодо недійсності правочину, а позивач в свою чергу засвідчила ту обставину, що вона діє добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, психічного так і морального, розуміючи значення своїх дій та правових наслідків укладання ним договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України, підставою дійсності правочину є вільність волевиявлення учасника правочину і відповідність його внутрішній волі. Враховуючи те, що приватний нотаріус ОСОБА_4 перед посвідченням договору купівлі-продажу роз'яснила позивачеві усі умови договору, зачитала його в повному обсязі, на прохання позивача переклала на російську мову, та впевнилась у тому, що позивачем вони зрозумілі, не має підстав не вірити засвідченим нотаріусом обставинам. Окрім того, все вказане підтверджується власним підписом під договорами купівлі-продажу, який позивач ставила власноручно, без будь-якого примусу, при цьому чітко усвідомлюючи, що продає і що підписує. Також відповідач та його представник стверджують, що для укладання договору купівлі-продажу позивач зробила оцінку майна, що свідчить про цілеспрямоване бажання позивача відчужити майно шляхом укладання саме договору купівлі-продажу, для якого законодавством передбачено попередня оцінка майна з боку продавця. У зв'язку з похилим віком позивача, договір купівлі-продажу був підписаний за адресою: АДРЕСА_1, У зв'язку з необхідністю гарантувати на майбутнє як права сторін, так і нотаріуса, нотаріусам для забезпечення на майбутнє достовірності складеного та посвідченого правочину, виходячи із положень ч. 2 ст. 57 ЦПК України за допомогою фото камери був зафіксований договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою. Щодо платіжних документів, на які посилається, як на доказ позивач, відповідач стверджує, що він, як добросовісний покупець у зв'язку із заклопотаністю, пов'язаною з ремонтом, довірою, не поспішав з переоформленням документів на себе. Жодних спорів з приводу документів між ними не виникало, оскільки являючись власником квартири, усі правовстановлюючі документи позивачем були добровільно передані покупцю за договором і перебували у відповідача. Враховуючи вищевикладене, відповідач та його представник вважають, що відсутні будь-які підстави для визнання договору купівлі-продажу квартир від 14.12.2014 року між продавцем ОСОБА_1 і покупцем ОСОБА_2 недійсним.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши та вивчивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №1125 (а.с.93-94).

Згідно з п.1 вказаного договору, ОСОБА_1, продає та передає у власність, а ОСОБА_2, купує та приймає у власність за ціною, визначеною цим договором, квартиру під №2, що знаходиться за адресою: місто Одеса, Люстдорфська дорога, 27, будинок під №5, квартира в цілому складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальною площею - 33,9 кв.м., в тому числі житловою площею 14,3 кв.м. Відчужуєма квартира належить продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської Ради, за реєстровим №4-16938, 12.07.2000 року, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості, 01.09.2000 року в книзі 121пр-176, номер запису 3138, право власності на вказану в договорі квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним: нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №:30956731 від 14 грудня 2013 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01.

Згідно з п.2 договору купівлі-продажу від 14 грудня 2014 року, за домовленістю сторін продаж здійснено за 255406 (двісті п'ятдесят п'ять тисяч чотириста шість) гривень, які продавець одержав повністю від покупця, до підписання цього договору і своїми підписами підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку. Сторони свідчать, що вищезазначена сума є дійсною продажною вартістю квартири. Розрахунок проведений повністю, будь-яких претензій у жодної із сторін немає. Розрахунок вчинено згідно з вимогами чинного Законодавства України. Зміст ст. 1087 ЦК України та Постанови НБУ від 06.06.2013 року №210 (зі змінами) «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», сторонам роз'яснено. Сторони свідчать, що їм відомі чинні на теперішній час ціна на ринку нерухомості на аналогічний об'єкт нерухомості, та вони стверджують, що встановлена цим договором ціна продажу нерухомого майна відповідає дійсності, не є нижчою ринковою вартості зазначеного нерухомого майна, та погоджена обома сторонами договору.

Згідно з п.3 договору купівлі-продажу від 14 грудня 2014 року, оціночна вартість майна, що використовується для обчислення доходу від продажу об'єкта нерухомості, становить 255406 (двісті п'ятдесят п'ять тисяч чотириста шість) гривень, відповідно до звіту про визначення ринкової вартості, ідентифікатор у бази ФДМУ 323498_11122014_DK-141211-039, наданого СПД "ОСОБА_6Б." від 11.12.2014 року.

Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Вказаний договір купівлі-продажу був підписаний ОСОБА_1 та ОСОБА_2 особисто, що визнано сторонами у судовому засіданні та у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Договір купівлі-продажу був вчинений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений приватним нотаріусом за адресою: АДРЕСА_2, у звязку з похилим віком ОСОБА_1, що підтверджується записом у самому договорі купівлі-продажу та внесеним приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 записом до реєстру нотаріальних дій, та підписами в ньому ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.104-107), що також не оспорювалось сторонами у судовому засіданні та у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Зазначена у п.2 спірного договору купівлі-продажу сума за якою було вчинено продаж квартири АДРЕСА_3 27, в місті ОСОБА_3, дійсно визначена на підставі звіту про визначення ринкової вартості, ідентифікатор у бази ФДМУ 323498_11122014_DK-141211-039, наданого СПД "ОСОБА_6Б." від 11.12.2014 року (а.с.112-128).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1, 3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Із роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» убачається, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Позивачем та її представником не надано до суду жодного доказу на підтвердження викладених ними обставин щодо визнання договору купівлі-продажу квартири №2, у будинку №5, по Люстдорфській дорозі 27, у місті ОСОБА_3, укладеного 14 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №1125, недійсним, з причин того, що ОСОБА_1 помилилася щодо правової природи укладеного правочину та вважала, що укладає заповіт.

Викладені позивачем обставини у підтвердження цієї позиції спростовуються наявними в матеріалах справи документами, а саме її особистим підписом в спірному договорі купівлі-продажу, яким вона підтвердила вищевикладені умови договору, підписом у реєстрі вчинення нотаріусом нотаріальних дій.

Крім того14 грудня 2014 року, крім договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено заяву, з якої вбачається, що ОСОБА_2 був проведений розрахунок за придбану ним квартиру під №2, у будинку №5, по вул. Люстдорфська дорога 27, в м. Одесі, з ОСОБА_1. (а.с.97).

З вказаної заяви також вбачається, що ОСОБА_1 з заявою ознайомлена, підтвердила та повідомила, що з нею був проведений розрахунок за продану квартиру, що підтверджується її підписом у заяві. Вказані обставини не спростовані у судовому засіданні сторонами по справі.

У судовому засіданні 18 лютого 2016 року позивач ОСОБА_1 також не заперечила щодо того, що у вказаній заяві та спірному договору купівлі-продажу саме її підпис.

Єдиним обґрунтуванням позовних вимог позивача, щодо визнання правочину договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року недійсним, є посилання на те, що ОСОБА_1 є людиною похилого віку, інвалідом II групи загального захворювання, страждає низкою хронічних захворювань, на протязі багатьох років у неї поганий слух і знижений зір, тому вона користується слуховим апаратом і не в змозі читати і писати без окулярів, внаслідок вказаних фізичних недоліків вона не могла правильно усвідомлювати правову природу правочину.

Представником позивача надані до суду докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 має інвалідність ІІ групи, та є особою похилого віку. Факт поганого слуху та зниженого зору у позивача, сторони не оспорювали.

На підтвердження того, що у звязку з поганим слухом та зниженим зором, ОСОБА_1 не розуміла значення своїх дій та помилялась в правовій природі правочину, а саме в тому, що вона 14.12.2014 року підписувала договір купівлі-продажу замість заповіту, доказів до суду не надано.

Також суд зазначає, що у судовому засіданні, яке відбувалось 18 лютого 2016 року, ОСОБА_1 за допомогою окулярів особисто та цілком розбірливо для сприймання читала статті 27, 31 ЦПК України, після чого підтвердила, що розуміє суть прочитаних нею статей.

У вказаному судовому засіданні ОСОБА_1 особисто надала пояснення, що носить з собою окуляри, однак надіває їх тільки коли читає та пише.

Суду не доведено, що ОСОБА_1 саме під час укладення договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року не одягала окуляри та не читала документи, які підписувала.

Тим паче, з наданих до суду копій фотокарток, які здійснювались під час укладення договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 саме була в окулярах (а.с.177).

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_1 від 05.08.2015 року, написана нею власноруч, в якій вона звертається до директора КУ «Територіальний центр соціального обслуговування Київського району м. Одеси» (а.с.172), що дає підстави вважати, що ОСОБА_1 вміє та може писати.

Також у відповідності, до ст. 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний, зокрема, сприяти громадянам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних

нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду.

З договору купівлі-продажу від 14.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, вбачається, що нотаріусом було встановлено дієздатність сторін, а також здійснений усний переклад тексту договору з української на російську.

Позивачем та її представником по справі не оскаржені та не оспорюються дії приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, тому підстав вважати, що нотаріусом не було розяснено та прочитано ОСОБА_1 умови договору, у суду не має.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не підтверджено факт того, що укладаючи оспорюваний договір ОСОБА_1 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, тому вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири №2, у будинку №5, по Люстдорфській дорозі 27, у місті ОСОБА_3, укладеного 14 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №1125, недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири №2, у будинку №5, по Люстдорфській дорозі 27, у місті ОСОБА_3, укладеного 14 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №1125, недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Калініченко Л. В.