АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Ільченко В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» про захист прав споживачів, визнання недійсним положення кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року представник ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом від імені позивача, до ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Кредитпромбанк» про захист прав споживача, визнання недійсним положення кредитного договору, в якому просила визнати недійсним з моменту укладання положення частини 2 Кредитного договору №37/3/06-НВС від 14.10.2006 р. укладеного між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1, а саме останнє речення п.7.1 «Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором».

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 14.10.2006 р. був укладений кредитний договір між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Кредитпромбанк».

В п.7.1 ч. 2 кредитного договору, зокрема, вказано: «під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором».

Позивач вважала, що вказане речення слід визнати недійсним, оскільки воно суперечить п. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону від 13.01.2006 року, яка діяла на момент укладання договору.

Крім того, позивач заявляла, що 26 червня 2013 року між відповідачами укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за її кредитним договором.

А у 2015 р. вона отримала розрахунок заборгованості за кредитним договором в якому зазначена відсоткова ставка, починаючи з 26.06.2013 р., у розмірі 12,83 % річних яка на її думку була збільшена одноособово банком, неправомірно та без іі повідомлення.

Справа № 753/21411/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5765/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт, посилаючись на роз'яснення пленумів ВСУ вказує, що судом не було враховано, що правочин слід перевіряти відповідно до законодавства, яке було чинним на момент його вчинення, а в п.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону від 13.01.2006 року, яка діяла на момент укладання договору, існувала чітка заборона банкам на будь-яку зміну процентної ставки без попередження клієнта.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутністю осіб, які беруть участь у справі.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом встановлено, що 14.10.2006 р. між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Кредитпромбанк», було укладено кредитний договір №37/3/06-НВС щодо надання позивачу кредиту в сумі 178 000 доларів США на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2029 року, зокрема, за умови його повернення визначеними щомісячними платежами зі сплатою відповідних процентів (а.с.6-8).

26 червня 2013 року між відповідачами ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» придбав, в тому числі, і право вимоги за кредитним договором з позивачем (а.с.12-15).

На час укладення договору купівлі-продажу прав вимоги заборгованість позивач складала 150 717,09 доларів США та 1344,49 відсотків.

Станом на 11.02.2015 р. заборгованість по кредитному договору склала по тілу кредиту 127 293.71 доларів США, заборгованість за відсотками склала 455,59 доларів США.

Пунктом 7.1. кредитного договору встановлено, що у разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку, Банк має право змінити умови цього Договору. Банк письмово інформує Позичальника про зміни умов цього Договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня введення у дію нових умов. Документом, що засвідчує виконання Банком своїх зобов'язань щодо інформування Позичальника є повідомлення відділення зв'язку про відправку рекомендованого листа Позичальнику за його адресою, зазначеною у п.8.2. частини 2 Кредитного договору. У разі згоди Позичальника на зміни умов цього Договору, оформлюється додаткова угода до цього Договору, яку підписують обидві Сторони. Додаткова угода укладається у двох примірниках, по одному примірнику кожній із Сторін. У разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобов'язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за Кредитом, а також сплатити нараховані за ним проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 календарних днів з дати відправки Банком вищезазначеного листа. Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції враховував презумпцію правомірності правочину, вважав, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, погодився з ними, підписавши договір, а тому доводи позовної заяви суд вважав безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Між позивачем та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач - ПАТ «Кредитпромбанк», був укладений Кредитний договір №37/3/06-НВС від 14.10.2006 року згідно з яким позивач отримала від ВАТ «Кредитпромбанк» кредит у сумі 178 000 доларів США на строк з 14 листопада 2006 року до 14 листопада 2029 року, зокрема, за умови його повернення визначеними щомісячними платежами зі сплатою відповідних процентів. Перемінна процентна ставка на дату укладення договору складала 10,66 % річних та коригується 1 березня та 1 вересня кожного року протягом строку

Згідно з частиною 1 п. 3 кредитного договору було встановлено, що процента ставка за договором складається у вигляді перемінна ставка + фіксована процентна ставка.

Процентна ставка, що дорівнює процентній ставці встановленій Банком та депозитним вкладами фізичних осіб сумою більше 20 000 дол. США за строком розміщення таких вкладів 12 місяців, зі щомісячною виплатою процентів за такими депозитним вкладами, без права поповнення таких депозитних вкладів та без пільгових умов дострокового повернення коштів за такими депозитними вкладами.

Перемінна процентна ставка на дату укладення Кредитного договору складало 10.66 % річних та коригувалось 1 березня та 1 вересня кожного року протягом дії кредитного договору, виходячи з розміру процентних ставок за депозитними вкладами фізичних осіб встановлених Банком на ці дати.

Сторони шляхом підписання вказаного договору висловили свою згоду щодо такої зміни Перемінної процентної ставки, стосовно всієї непогашеної суми кредиту, без укладення будь яких додаткових угод до договору.

Згідно з п.7.1.ч. 2 Кредитного договору буловстановлено, що у разі зміни облікової ставки Національного банку України, кредитної політики в Україні, економічної ситуації та кон'юнктури ринку, Банк має право змінити умови цього Договору. Банк письмово інформує Позичальника про зміни умов цього Договору рекомендованим листом не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня введення у дію нових умов. Документом, що засвідчує виконання Банком своїх зобов'язань щодо інформування Позичальника є повідомлення відділення зв'язку про відправку рекомендованого листа Позичальнику за його адресою, зазначеною у п.8.2. частини 2 Кредитного договору.

У разі згоди Позичальника на зміни умов цього Договору, оформлюється додаткова угода до цього Договору, яку підписують обидві Сторони. Додаткова угода укладається у двох примірниках, по одному примірнику кожній із Сторін. У разі незгоди Позичальника із запропонованими умовами Позичальник зобов'язаний повністю повернути загальну суму заборгованості за Кредитом, а також сплатити нараховані за ним проценти, можливі пені та штрафи, передбачені цим Договором, протягом 15 календарних днів з дати відправки Банком вищезазначеного листа. Під зміною умов цього договору за цим пунктом не вважається зміна перемінної процентної ставки, передбаченої цим договором.

Документом, що засвідчує виконання Банком своїх зобов'язань щодо інформування Позичальника є повідомлення відділення зв'язку про відправку рекомендованого листа Позичальнику за його адресою, зазначеною у п.8.2. частини 2 Кредитного договору.

Згідно з розрахунком заборгованості за кредитом станом на 11 лютого 2015 р. встановлена заборгованість позивача за договором, а також надані підтвердження щомісячної сплати позивачем коштів за кредитним договором з часу укладення договору купівлі-продажу прав вимоги 26 червня 2013 р. і до 10.02.2015 р.

Погашення здійснювалось як по тілу кредиту так і по відсоткам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що згідно з п. 3 ч. 1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно ч.1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч.1ст.203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положень ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", ця стаття передбачає можливість визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та, зокрема встановлює наступне.

1. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

3. Несправедливими є, зокрема, умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача:

Такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

При цьому, зі змісту вказаного договору вбачається, що позивачу письмовій формі визнав та погодився зі спірними умовами, підписавши цей договір в цілому.

Також суд першої інстанції встановив, що позивач до моменту звернення до суду з позовом з пропозиціями про внесення змін до будь-яких окремих пунктів за договором, а також і після переходу права вимоги за договором купівлі-продажу від 26.06.2013 р. від ПАТ «КРЕДИТПРОМБАНК» до ПАТ «ДЕЛЬТА-БАНК» з вимогами до банків не зверталась, безспірно і постійно сплачувала тіло та відсотки за договором, про що свідчить наданий нею до суду розрахунок заборгованості по кредитному договору ПАТ «ДЕЛЬТА-БАНК» станом на 11.02.2015 р., що свідчить про її згоду з усіма умовами договору.

Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд першої інстанції встановив що відповідач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, можливості внесення змін та доповнень до кредитного договору до ПАТ «КРЕДИТПРОМБАНК» а потім і до ПАТ «ДЕЛЬТА-БАНК» не звертався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору.

Ст. 217 ЦК України передбачає можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, проте при укладенні з відповідачем Договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції закону від 13.01.2006 р. встановлено, що у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Але колегія суддів вважає, що це не є підставою для визнання спірного пункту договору недійсним.

Позивач може посилатись на вказану норму, а також надавати відповідні докази у разі зловживанням банком та зміни відсоткової ставки з порушенням умов договору та відповідних норм законодавства, але це не є підставою для визнання спірного пункту договору недійсним на підставі доводів які були викладені позивачем та її представником.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивач поставила питання про визнання пункту договору недійсним, коли ПАТ «Дельта-Банк», яким було придбано право вимоги до позивача за договором купівлі-продажу, нараховував позивачу заборгованість та відсотки з якими вона почала не погоджуватись тільки з листопада 2015 р. що підтверджується зверненням її представника до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірне останнє речення вищевказаного пункту 7.1 частини 2 Кредитного договору (на дату його укладання) не містило положень, які б суперечили як моральним засадам суспільства, так і ЦК України, іншим Законам, в тому числі п.4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема і щодо письмового повідомлення кредитодавцем споживача про зміну відсоткової ставки за кредитом протягом семи календарних днів з дати її зміни, оскільки, на думку суду, ці положення Закону встановлюють механізм реалізації відповідного одностороннього корегування процентної ставки, застосування (дотримання) якого не було виключено у спірному пункті вказаного Кредитного договору.

При цьому, саме про таку правову природу свідчило і положення п.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про те, що без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною - отже Законом передбачена недійсність саме зміни відсоткової ставки (тобто навіть у випадку відсутності цієї умови у Кредитному договорі, а отже спірні права споживача прямо були захищені Законом).

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст.61 ЦПК України - обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Колегія суддів вважає доводи позивача викладені в апеляційної скарзі є без підставними та не доведеними.

Колегія суддів вважає,що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді