Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1951/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бубличенко В. П.
РІШЕННЯ

Іменем України

01.09.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

головуючого Бубличенко В.П.

суддів - Мурашка С.І.

ОСОБА_2

за участі секретаря Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Фермерського господарства «Київська Русь» про визнання недійсним договору оренди землі та повернення земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року і

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, вказував на те, що він є власником земельної ділянки площею 3,87 га, розташованої на території Красносільської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, ділянка № 270, на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КР № 008741, виданого 11 березня 2002 року Красносільською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області.

У липні 2015 року він дізнався про наявність укладеного між ним та Фермерським господарством «Київська Русь» письмового договору оренди належної йому на праві власності земельної ділянки, який він не підписував.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив визнати договір оренди землі № 82 від 01 вересня 2006 року недійсним і зобовязати відповідача повернути йому земельну ділянку.

Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким поновити йому строк на подання позовної заяви, який було пропущено з поважних причин, і задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач рішення суду не оскаржив і подав апеляційному суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, адвоката ОСОБА_4, який підтримав доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у встановлених статтею 303 ЦПК України межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України у звязку з невідповідністю висновків суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності обставинам справи з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки № 176 розміром 3,87 гектарів, яка належить йому на праві приватної власності згідно Державного акта на право приватної власності на землю серії I-КР № 008741, (а.с.7).

Договір оренди землі № 82 укладено 01.09.2006 року строком на 25 років зі сплатою орендної плати у розмірі 1,5 відсотка за кожен рік використання земельної ділянки; згідно акта приймання-передачі земельна ділянка передана ФГ «Київська Русь» (а.с. 5-6).

Згідно висновку судової почеркознавчої експертизи № 505 від 26.05.2016 року підпис від імені ОСОБА_3 у договорі оренди землі № 82 від 01.09.2006 року, укладеному між ОСОБА_3 та ФГ «Київська Русь», який міститься зі зворотної сторони документа в графі «Орендодавець», виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою (а.с.76-78).

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_5 пояснила, що у спірному договорі оренди землі підпис в графі «Орендодавець» виконаний особисто нею.

Встановивши, що підпис в договорі оренди землі від імені орендодавця виконано не позивачем, а іншою особою, суд визнав позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди землі обґрунтованими на підставі ч.1 ст.215 та ч.3 ст.203 ЦК України у звязку з відсутністю волевиявлення власника земельної ділянки на укладення договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, який відповідно до ст. 257 ЦК України встановлено тривалістю у три роки; відповідач подав заяву про застосування позовної давності, а позивач не надав переконливих доказів, які б підтвердили неможливість для позивача знати про те, що існує спірний договір оренди землі, який ним не був підписаний.

Колегія суддів вважає такий висновок суду помилковим, оскільки він не відповідає обставинам справи.

Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції Закону, чинного на момент укладення спірного договору) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 Закону).

Судом під час розгляду справи встановлено, що спірний договір, укладений від імені позивача, підписаний не ним, а іншою особою. Таким чином спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, тому суд дійшов правильного висновку про недійсність договору на підставі ч.3 ст.203 та ч.1 ст. 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Пленум Верховного ОСОБА_2 України у п. 28 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач дізнався про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у липня 2015 року, що в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності.

Посилання відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач постійно проживав зі своєю дружиною, орендна плата сплачувалася щорічно, тому позивач міг і раніше дізнатися про наявність спірного договору, не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони суперечить нормам ст. 261 ЦК України і не підтверджуються доказами. При цьому відповідач не заперечує проти висновку суду про те, що договір оренди замість позивача підписала інша особа.

З пояснень позивача та його представника вбачається, що позивач тривалий час не проживав за місцем реєстрації у звязку з виїздом на заробітки у іншу місцевість. Доказів отримання позивачем орендної плати, як і доказів того, що до липня 2015 року йому було відомо про укладення спірного договору, не надано.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності, який фактично починається з липня 2015 року, а тому безпідставно відмовив у позові.

Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для поновлення строку позовної давності є помилковими, оскільки цей строк позивачем не пропущено.

Враховуючи наведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України відповідач зобовязаний відшкодувати позивачеві судові витрати в розмірі 3797,92 грн. (за подання позову, оплату за проведення експертизи, за подання апеляційної скарги), а також сплатити 1023,12 грн. в дохід держави судового збору за вимоги майнового характеру, які не були сплачені позивачем у повному розмірі при предявленні позову та поданні апеляційної скарги .

Керуючись ст.ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 21 липня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір оренди землі № 81 від 01 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 і Фермерським господарством «Київська Русь», та зобовязати Фермерське господарство «Київська Русь» повернути ОСОБА_3 земельну ділянку площею 3,87 га, розташовану на території Красносільської сільської ради Олександрівського району Кіровоградської області, ділянка № 270, яка належить йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю І-КР № 008741, виданого 11 березня 2002 року Красносільською сільською радою Олександрівського району Кіровоградської області.

Стягнути з Фермерського господарства «Київська Русь» судові витрати: 3797 (три тисячі сімсот дев»яносто сім) грн. 92 коп. на користь ОСОБА_3 і 1023 (одна тисяча двадцять три) грн. 12 коп. в дохід держави.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.П. Бубличенко

Судді С.І. Мурашко

ОСОБА_2