Справа № 465/981/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/4540/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Симець В.І.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Банк Кіпру», Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, треті особи: ОСОБА_6, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, про визнання недійсним договору іпотеки, скасування державної реєстрації зазначеного договору,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір №1907 від 31 травня 2011 року між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», щодо квартири АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7.

Виключено з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис від 31.05.2011 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, здійснений на підставі іпотечного договору № 1907 від 31 травня 2011 року укладеного між ОСОБА_5 та Публічним Акціонерним товариством «Банк Кіпру», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7.

Виключено з Державного реєстру іпотек запис про обтяження іпотекою нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, здійснений на підставі іпотечного договору № 1907 від 31 травня 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру», посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом не встановлено в який спосіб порушено права та законні інтереси позивача. Зазначає, що судом невірно сформульовано резолютивну частину рішення, оскільки зобовязання виключити з державного реєстру іпотек запису є незаконним через відсутність у Законі України «Про іпотеку» такої дії.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року та відмовити позивачу в задоволенні позову.

Відповідачі та треті особи в судове засідання не зявилися, хоча про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляду справи не зверталися, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 20.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, ПП «Сади Семіраміди» продало, а ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний №1647).

Згідно договору іпотеки №1907 від 31.05.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського управління юстиції ОСОБА_7, укладеним між ПАТ «Банк Кіпру» та ОСОБА_5, остання, як майновий поручитель передала в іпотеку ПАТ «Банк Кіпру» квартиру АДРЕСА_2 в рахунок забезпечення зобовязань ОСОБА_6 за кредитним договором від 31.05.2011 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру неправомірно, а відтак не мала правових підстав для передачі його в іпотеку, оскільки із скасуванням права власності, втрачаються ті правові наслідки, які з цього випливають.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що судом невірно сформульовано резолютивну частину рішення, оскільки зобовязання виключити з державного реєстру іпотек запису є незаконним через відсутність у Законі України «Про іпотеку» такої дії, колегія суддів не бере до уваги виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 215 , ч.1 ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто відповідно до ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.236 ЦК України встановлено, що нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до п.8 даної Постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі №2-3429/11 від 22.01.2014 року, залишеним в силі Постановою Верховного суду України від 30.05.2016 року, скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5івни на квартиру АДРЕСА_3 та визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 (а.с. 149-152)

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вірно встановлено судом, ОСОБА_5 неправомірно набула право власності на квартиру АДРЕСА_4, оскільки рішенням Франківського районного суду м.Львова у справі №2-3429/11 від 22.01.2014 року визнано недійсним договір купівлі продажу нежитлових приміщень між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян-Еліт» від 09.11.2006р. в частині зазначення покупця та переведено на позивачів за зустрічним позовом за договором купівлі - продажу від 09.11.2006 року між ПАТ АКБ «Київ» та ТзОВ «Шаян-Еліт» права та обов'язки покупця, як таких що мають переважне право, на приміщення за адресою м.Львів, вул. Сулими, 32, заг. пл. 580,3 кв.м, вартістю 266 500 грн. 00 коп. та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру, а право власності на іпотечне майно визнано за позивачем ОСОБА_4 отже відповідач не мала правових підстав для передачі його в іпотеку.

При наявності усіх вищезазначених порушень вимог при укладені договору іпотеки, суд першої інстанції вірно встановив, що це тягне за собою наслідки у вигляді визнання договору недійсним, оскільки такий не відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановивши такі обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір укладено з порушенням закону і його слід визнати недійсним за ініціативою позивача, оскільки укладенням такого договору порушено його право.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_9