Справа № 307/64/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 липня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах

апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючої Боднар О.В.,

суддів Кеміня М.П., Ігнатюка Б.Ю.,

за участі секретаря Кухти М.В.,

представника позивача Дурдинець Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Шуліки Аліни Володимирівни, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», на рішення Тячівського районного суду від 16 квітня 2015 року справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

у с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому на підставі ст.ст. 525, 526, 530, 1054 ЦК України просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № MKLWGA00000055 від 06 листопада 2006 року, станом на 16 жовтня 2014 року у розмірі 65 097,62 дол.США, що за курсом НБУ 1 дол.США - 12,95 грн. відповідно до службового розпорядження від 16 жовтня 2014 року становить 843 014,18 грн., та судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду від 16 квітня 2015 року (а.с. 47-48) у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник банку (а.с. 53-57) просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Справа розглядається апеляційним судом повторно, після того як ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року (а.с. 122-124) було скасовано ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04 листопада 2015 року та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд визнав, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, скасовуючи ухвалу апеляційного суду Закарпатської області та повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначив, що, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, банк посилався на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 5 травня 2011 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2012 року залишено без змін, стягнуто частково заборгованість за указаним кредитним договором з ОСОБА_3 Перебіг позовної давності переривався ухваленням рішення, що набрало законної сили 22 березня 2012 року, а з даним позовом банк звернувся 14 січня 2015 року, тому, на думку позивача, банк не пропустив строк позовної давності.

У порушення ст.ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зазначене не врахував, доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову не перевірив, не визначився із тим, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню, не навів мотивів відхилення доводів позивача щодо переривання перебігу строку позовної давності та про дію спірного договору до повного його виконання.

Отже, висновки апеляційного суду про обґрунтованість відмови районним судом у задоволенні позовних вимог за пропуском строку позовної давності, який апеляційним судом обчислений з 9 листопада 2010 року без урахування зазначених судових рішень та без належної оцінки доводів позивача щодо переривання перебігу строку позовної давності, є передчасними, й такими, що ґрунтуються на припущеннях, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України є неприпустимим.

При вирішенні спору, судом встановлено, що 06 листопада 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінило найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 12 000,00 дол.США для споживчих потреб та 872,45 дол.США для сплати страхових платежів, на строк до 09 листопада 2010 року включно, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 7-8).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2012 року (а.с. 59-60), крім іншого, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № MKLWGА00000055 від 06.11.2006 р. станом на 22.12.2010 р. в розмірі 18 262,82 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 145 435,94 грн. та з ТОВ "Українське Фінансове Агентство "Верус" в особі філії у Кіровському районі м.Дніпропетровська в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № MKLWGА00000055 від 06.11.2006 р. 200 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач подавав заяву від 16 лютого 2016 року (а.с. 29-30) в якій він, зазначаючи, що кредит був погашений ним п'ять років назад, про що була отримана відповідна довідка, посилаючись на ст.257 ЦК України, п.31 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача.

В матеріалах справи наявна ксерокопія довідки (а.с. 78), виданої керуючою Солотвинським відділенням Закарпатського РУ КБ «ПриватБанк» Тодерішко О.Т. від 07 вересня 2007 року № 134 про те, що заборгованість за кредитним договором в сумі 12 872,45 дол.США погашена повністю.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанцїї, керуючись ст.257 ЦК України, ч.7 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.31 п.31 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виходив з того, що строк в межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про стягнення залишку основного боргу, сплив 10 листопада 2013 року, а щодо пені - 10 листопада 2011 року. Оскільки банк звернувся з даним позовом 14 січня 2015 року, у позові слід відмовити у зв'язку із спливом позовної давності.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Частинами 1,2 ст.264 ЦК передбачені випадки переривання позовної давності.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору п.1.1. ОСОБА_3 зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення процентів за користування кредитом повинно здійснюватись позичальником частинами з 6 по 11 число кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань (постанова ВСУ від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13), що не було враховано судом першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що строк позовної давності переривався, внаслідок звернення позивача з позовом до ОСОБА_3, який як уже зазначалося, був задоволений рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2012 року (а.с. 59-60).

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторонни можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Договором передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів чи/та сплати відсотків позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Пеня нараховується у разі порушення позичальником строків передбачених договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами.

У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-1206 цс 15 від 23 вересня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Даних щодо виконання ОСОБА_3 рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська матеріали справи не містять.

Як вбачається з рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2011 року, звертаючись з позовом у справі, за наслідками розгляду якої воно було постановлено, банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором станом на 22 грудня 2010 року у розмірі 18262,82 дол. США, що у гривневому еквіваленті становить 145 435,94 грн., і яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 9656,28 дол. США; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 4845,08 дол. США; заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 264,00 дол. США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 2597,90 дол. США, а також штрафів відповідно до умов договору: штраф (фіксована частина) 31,39 дол. США, штраф (процентна складова) 868,16 дол. США.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України зазначене рішення має преюдиційне значення і встановлені ним обставини, не підлягають доказуванню у даній справі.

Отже, відповідач має право на отримання простроченої заборгованості за процентами та пені за порушення виконання зобов'язань позичальником.

Під час розгляду справи апеляційним судом, представник банку подала уточнений розрахунок, з урахуванням сум стягнутих за рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 05 травня 2011 року (а.с. 134-135).

Згідно з наданим розрахунком заборгованість відповідача станом на 16 жовтня 2014 року становить 47 713,68 дол.США (617 961,10 грн.), та складається з нарахованих за період з 23 грудня 2010 року по 16 жовтня 2014 року відсотків у розмірі 18 114,28 дол.США (234 606,10 грн.) та пені у розмірі 29 599,40 дол.США (383 355,00 грн.).

Проте, з урахуванням положень ст. 257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України щодо загальної та спеціальної позовної давності, наявності в матеріалах справи заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача (а.с. 29), пояснень представника позивача, з відповідача на користь банку підлягають стягненню прострочена заборгованість за процентами в межах загальної позовної давності за період з 16 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2014 року та пеня, для стягнення якої передбачена спеціальна позовна давність, за період з 16 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року.

За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № MKLWGA00000055 від 06 листопада 2006 року, станом на 16 жовтня 2014 року у розмірі 25 667,52 дол., що за курсом НБУ 1 дол.США - 12,95 грн., становить 332 394,38 грн. та складається з відсотків у розмірі 14 252,16 дол.США (184 565,47 грн.), нарахованих за період з 16 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2014 року та пені у розмірі 11 415,36 дол.США (147 828,91 грн.) за період з 16 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року.

Посилання відповідача на наявність довідки про погашення заборгованості суд до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Довідка, яка датована 07 вересня 2007 року, не була надана відповідачем ні під час розгляду справи Кіровським районним судом м.Дніпропровська, ні під час розгляду даної справи судом першої інстанції, в в матеріалах справи міститься ксерокопія цієї довідки, відповідність якої оригіналу належним чином не посвідчена.

Крім того, враховуючи положення ст.ст. 57-60 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позивач в обґрунтування заявленого ним позову та наявної заборгованості відповідача надав відповідний розрахунок заборгованості, в якому відображені періоди здійснення погашення заборгованості за кредитним договором, періоди та суми на які зменшилося сальдо за кредитом (тіло кредиту), період (кількість днів знаходження кредиту на простроченні) виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір, розмір відсоткової ставки, яка нараховується за користування кредитними коштами, розмір пені, що нараховується за невиконання умов кредитного договору та період (кількість днів за які нараховувалася пеня), період за який здійснювалося погашення відсотків та їх розмір, розмір та період нарахування відсотків на поточну заборгованість та прострочену заборгованість (з зазначенням періоду виникнення прострочення), сума та період нарахування пені, сума пені, що сплачена, сума та періоди нарахування комісії, загальна заборгованість за відсотками, сума комісії, що нарахована, сума комісії, що сплачена, заборгованість з комісії.

Зазначений розрахунок відповідачем не спростовано, іншого розрахунку ним не надано.

Відповідно до ст.309 ЦПК України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5 397,58 грн. судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.57-60, 307, 309, 316 ЦПК України, ст.ст. 257, 259, 264, 525-526, 599, 631, 1046, 1048-1049 ЦК України, колегія суддів, -

р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Шуліки Аліни Володимирівни, що діє від імені публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 16 квітня 2015 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (мешканця АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м.Дніпропетровськ, вул.Набережна перемоги, 50; ) заборгованість за кредитним договором № MKLWGA00000055 від 06 листопада 2006 року станом на 16 жовтня 2014 року у розмірі 25 667,52 дол. (двадцять п'ять тисяч шістсот шістдесят сім дол., 52 центи), що за курсом НБУ 1 дол.США - 12,95 грн., становить 332 394,38 грн. (триста тридцять дві тисячі триста дев'яносто чотири грн., 38 коп.) та складається з відсотків у розмірі 14 252,16 дол.США (184 565,47 грн.), нарахованих за період з 16 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2014 року та пені у розмірі 11 415,36 дол.США (147 828,91 грн.) за період з 16 жовтня 2013 року по 16 жовтня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_3 (мешканця АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (м.Дніпропетровськ, вул.Набережна перемоги, 50; ) 5 397,58 грн. (п'ять тисяч триста дев'яносто сім грн. 58 коп.) судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

с у д д і :

Кемінь М.П. Боднар О.В. Ігнатюк Б.Ю.