Справа № 344/1409/16-ц
Провадження № 22-ц/779/1265/2016
Головуючий у 1 інстанції Домбровська Г. В.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Соколовського В.М.

за участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення коштів.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 квітня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про те, що невиплачена на користь позивача пенсія не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України. При цьому судом не враховано положень Законів України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», відповідно до яких нарахована, однак не виплачена з вини пенсійного фонду сума пенсії є збитками. Також вказаними законами передбачено здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Така компенсація проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування, самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Посилаючись на вищезазначені обставини просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_3 доводи скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську доводів скарги не визнала посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що невиплачена позивачу за судовим рішенням доплата пенсії в сумі 34 978,96 грн не є матеріальною шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України. Також місцевий суд вважав, що вказана доплата не відноситься до видів доходів, які компенсуються згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». А відтак, підстави для задоволення позову відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства та узгоджується з матеріалами справи з огляду на таке.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_2 є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та особою, віднесеною до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. В зв'язку із цим їй встановлено ІІІ групу інвалідності та призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2014 року визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську щодо відмови у призначенні та перерахунку пенсії позивачу як інваліду ІІІ групи згідно ч.1 ст. 50, ч.4 ст.54, ч.2 ст. 67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також відповідача зобов'язано провести перерахунок та виплатити ОСОБА_2 пенсію, призначену як особі першої категорії, інваліду ІІІ групи згідно ст.ст. 50,54,67 цього Закону в розмірі 8-ми мінімальних пенсій за віком, та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, яка дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, що втратили працездатність, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» починаючи з 01.01.2014 року, з урахуванням проведених виплат (а.с.6-8).

З'ясовано, що на підставі заяви стягувача про примусове виконання 17 листопада 2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Пищ М.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №344/3416/2014 року, виданого Івано-Франківським міським судом 27 жовтня 2015 року у даній справі (а.с.10).

Згідно із довідкою Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську від 22 грудня 2015 року №8134 на виконання постанови суду ОСОБА_2 нараховано доплату за період з 01.01.2014 року до 03.08.2014 року у сумі 34 978,96 грн. При цьому зазначено, що виплату коштів буде проведено за наявності їх цільового фінансування (а.с.12).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

В силу дії ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Саме заборгованість по сплаті пенсії позивач вважав збитками в розумінні ст. 22 ЦК України.

Разом з тим, для відшкодування шкоди потрібна наявність чотирьох складових цивільно-правової відповідальності: протиправної дії відповідача; вини відповідача; шкоди та причинного зв'язку між ними.

Однак, позивачем не обґрунтовано і судом відповідно не встановлено доказів вини відповідача та протиправність його дій, причинний зв'язок між зазначеним та невиплатою позивачу пенсії.

Крім того, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Провадження з виконання судових рішень є завершальною і невід'ємною частиною (стадією) судового провадження по конкретній справі.

Враховуючи вищенаведене право позивача на перерахунок пенсії захищено у порядку адміністративного судочинства. Постанова суду в частині виплати суми пенсії залишається невиконаною. Проте, така знаходиться на виконанні у органах Державної виконавчої служби, що дає підстави вважати, що судове провадження у адміністративній справі за позовом позивача не завершено.

Ці обставини підтвердив в засіданні апеляційного суду і представник відповідача.

Відтак, з'ясовано, що виплата нарахованих позивачу коштів не здійснюється через відсутність відповідного фінансування з Державного бюджету України, оскільки згідно з приписами статті 63 Закону «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій, передбачених цим Законом, здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого законом про Державний бюджет України.

За положеннями ч. 2 ст. 72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» кошти Пенсійного фонду не включаються до складу Державного бюджету України.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку, що невиконання управлінням ПФУ судового рішення в адміністративній справі в частині виплати грошових коштів за відсутності відповідного фінансового забезпечення та фактичної відсутності коштів не звільняє відповідача від обов'язку виконати це рішення і судове провадження у адміністративній справі має бути завершеним виконанням судового рішення у повному обсязі. Стягнення у порядку цивільного судочинства нарахованої суми на виконання постанови адміністративного суду є нічим іншим як подвійним стягненням і в такому випадку жодним чином не захищає право особи на отримання бюджетних коштів, які не виділені державою.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), враховуючи усталену практику, в рішенні від 18 липня 2013 року у справі «Москаленко і інші проти України» наголошує, що «рішення ухвалені на користь заявників не були виконані своєчасно і відповідальність за це несе держава; що нормативне регулювання розподілу бюджетних коштів не впливає на цю ситуацію та що нездатність держави виконувати рішення через відсутність достатніх бюджетних коштів не може слугувати виправданням такого невиконання».

Відповідно, право позивача на відшкодування шкоди у зв'язку з невиконанням судового рішення може бути захищено шляхом звернення до міжнародних судових інстанцій.

На думку колегії суддів суд правильно визначився із тим, які правовідносини виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них.

А відтак, зважаючи, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, суд першої інстанції прийшов до правильного переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Івано-Франківського міського суду від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

В.М. Соколовський