У Х В А Л А

13 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.М., Рожина Ю.М.

секретар судового засідання Шептицька С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Здолбунівської районної державної адміністрації про визнання батьківства,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до Здолбунівської районної державної адміністрації про визнання батьківства визнано неподаною та повернуто позивачу.

Повернуто ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

В поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на її незаконність, через порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказує, що подана ним позовна заява про визнання батьківства відповідає вимогам, встановленим ст. 119 ЦПК України, він просив суд встановити, що він є батьком ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м. Санкт-Петербург, Росія.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" зазначено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред"явленні позову залишати заяву без руху та повертати її заявнику.

____________________________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1296/2016 Головуючий у 1 інстанції : Кушнір О.Г. Доповідач : Григоренко М.П.

Законодавством передбачено саме судовий порядок визнання батьківства незалежно від наявності перешкоджання, порушення чи невизнання походження дитини від позивача будь-якою особою.

Підставою визнання батьківства є докази походження дитини від певної (конкретної) особи.

В позовній заяві він зазначав, що походження дитини від нього може бути підтверджено висновком судово-генетичної експертизи, про призначення якої ним буде заявлено клопотання. Саме висновок експерта може бути належним доказом у справі.

Із цих підстав просив скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити в суд першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 заявлено вимоги про визнання його батьківства щодо неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є громадянином Російської Федерації (а.с. 4).

Відповідно до статті 414 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори України", ст. 3 Закону України "Про міжнародне приватне право" чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовується у порядку, передбаченому для норм національного законодавства, і якщо міжнародним договором встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до ст. 31 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної у м. Мінську 22 січня 1993 року, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94ВР (Протокол до Конвенції підписано у м. Москва 28 березня 1997 року і ратифіковано Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98ВР), встановлення і заперечення батьківства або материнства визначається за законодавством Договірної Сторони, громадянином якої дитина є за народженням.

Згідно зі ст. 34 Кишинівської Конвенції від 07 жовтня 2002 року встановлення та заперечення батьківства або материнства визначається за законодавством Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, при неможливості визначити її приналежність до громадянства - за законодавством Договірної сторони, громадянином якої дитина є за народженням.

Статтями 65, 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" визначено, що встановлення та оскарження батьківства визначається особистим законом дитини на момент її народження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що отримавши позовну заяву ОСОБА_1 суд першої інстанції мав спочатку перевірити, чи не має в наявності перешкод для вирішення спірних відносин в порядку, визначеному законодавством України, а не залишати вказану позовну заяву без руху, а потім повертати її через не усунення особою у встановлений строк вказаних судом недоліків.

Таким чином, ухвала Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року підлягає скасуванню, як винесена із порушенням норм процесуального права, з передачею питання на новий розгляд до того ж суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 110, 303, 307, 312, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Здолбунівського районного суду від 31 травня 2016 року скасувати та передати питання на новий розгляд того ж суду .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.М. Бондаренко

Ю.М. Рожин