Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/32/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Регеша В. О.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.05.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів: Дуковського О.Л., Єгорової С.М.,

за участю секретаря: Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ПАТ «Дельта Банк» пред'явив позов до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та договорами іпотеки у розмірі 626833 грн. 23 коп., яка виникла станом на 21 лютого 2014 року та складається із простроченої заборгованості по кредиту у сумі 40521,28 швейцарських франки, що за курсом НБУ становить 402235 грн. 52 коп., і простроченої заборгованості по сплаті процентів у сумі 22625,98 швейцарських франки. Позов обґрунтовано невиконанням відповідачами умов кредитного договору від 31 липня 2007 року № 0, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_2, та договорів поруки: від 31 липня 2007 року № 130884, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3, від 31 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 Право вимоги у позивача до відповідачів виникло на підставі укладеного 8 грудня 2011 року між ним і АКІБ «УкрСиббанк» договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

Заочним рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 травня 2015 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема вважає висновок суду про сплив позовної давності неправильним так, як в кредитному договорі передбачено остаточну дату його повернення - 14 лютого 2018 року. На переконання позивача саме з цієї дати може обраховуватися у майбутньому перебіг позовної давності згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України. З цих підстав позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Обґрунтування щодо незгоди з висновком суду про припинення поруки в апеляційній скарзі не наведене.

Представник позивача - Басуріна Г.М. у судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу. Додатково вона пояснила, що позивачем оскаржується рішення в цілому. Позивач не погоджується із висновками суду першої інстанції про припинення поруку так, як заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року, яким встановлено припинення поруки, було скасоване, а позовну заяву ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишено без розгляду. Оскільки зобов'язання за кредитним договором не були виконані, а тому вони не припинилися, що надає позивачу право пред'являти до відповідачів вимоги, які витікають з невиконання зобов'язання за договором.

Відповідач ОСОБА_2 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу по суті спору (Т. 2 а.с. 28, 29) зазначивши, що перебіг позовної давності розпочався у вересні 2009 року в зв'язку із зміною банком строку повернення кредиту та сплати заборгованості.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив, посилаючись на те, що відповідач не виконує зобов'язання щодо сплати кредиту та процентів з 2009 року, але він вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду і не має права на судовий захист будь-яких його вимог так, як залишення судом без розгляду раніше пред'явленого банком позову про стягнення заборгованості не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 також надав суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (Т. 2 а.с. 13, 14) в яких теж вказав на сплив позовної давності за вимогами позивача а також на припинення поруки з підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги посилаючись на сплив позовної давності та припинення поруки.

Відповідач ОСОБА_4, повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, але направила суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та письмові заперечення на апеляційну скаргу стверджуючи про законність і обґрунтованість рішення Світловодського міськрайонного суду, яке оскаржується (Т. 2 а.с. 27).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ПАТ «Дельта Банк» з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 31 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 0, згідно умов якого банком видано ОСОБА_2 кредит в сумі 47650 швейцарських франків, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути його згідно з графіком (щомісячно частинами) з кінцевим терміном повернення 14 лютого 2018 року та сплатити проценти за користування кредитом.

Згідно п. 1.3.2. цього договору за користування кредитом після 28 вересня 2007 року процентна ставка встановлюється у розмірі 9,9 % річних, якщо інша процентна ставка не буде встановлена у відповідності до умов договору.

Пунктом 1.3.2. кредитного договору передбачено застосування до простроченої суми основного боргу процентної ставки на рівні 13,49 %.

В п. 9.2. кредитного договору передбачено право банку в односторонньому поряку збільшувати процентну ставку в разі настання обставин, вказаних у цьому пункті.

При нарахуванні процентів АКІБ «УкрСиббанк» застосовував строкову процентну ставку до строкової заборгованості та збільшену процентну ставку до простроченої заборгованості. (Т. 2 а.с. 41 - 47).

Виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором забезпечено порукою згідно договору поруки № 130887 від 31 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, та договору поруки № 130884 від 31 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3 За умовами цих договорів поруки ОСОБА_4 і ОСОБА_3, кожен окремо один від одного, зобов'язалися перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитним договором.

У вересні 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області позов з позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитними договорами №0 від 14 лютого 2007 року та № 0 від 31 липня 2007 року, визнавши строки повернення заборгованості за цими кредитними договорами такими, що настали у зв'язку з неналежним виконанням позичальником та поручителями зобов'язань. Провадження у цивільній справі за тим позовом відкрито ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 7 жовтня 2009 року (цивільна справа № 2-2324/2009).

8 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк», назву якого на той час мав змінено на ПАТ «УкрСиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зокрема за кредитним договором № 0 від 31 липня 2007 року та договорами забезпечення, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними договорами, у тому числі й за договором, укладеним із ОСОБА_2 та договорами забезпечення.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області у справі № 2-2324/2009, у зв'язку із зміною кредитора у зобов'язанні, до участі у справі було залучено ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 травня 2012 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 3 липня 2012 року, позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості про стягнення кредитної заборгованості залишено без розгляду.

Правильність встановлення судом першої інстанції обставин справи сторонами не оспорюється.

Відмовляючи повністю в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що перебіг позовної давності за позовними вимогами до ОСОБА_2 розпочався у вересні 2009 року і сплинув у вересні 2012 року, тобто до звернення позивача з позовом. Щодо позовних вимог до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд послався на припинення поруки, яке встановлене заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року. За таких обставин суд дійшов висновку про неможливість задоволення позовних вимог.

Проте повністю погодитися з висновками суду не можна.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Оскаржуване рішення неповною мірою відповідає цим вимогам закону.

За кредитним договоромбанкабо інша фінансова установа(кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема: із договорів та інших правочинів; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншим особам; інших юридичних фактів. Крім того, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що з ОСОБА_2 не виконує свої зобов'язання за кредитним договором від 31 липня 2007 року № 0.

Згідно матеріалів оглянутої апеляційним судом цивільної справи № 22-ц/1190/2087/12 за позовом ПАТ «Дельта Банк» (первісний позивач АКІБ УкрСиббанк») до ОСОБА_2, ОСОБА_4, та ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості вбачається, що ОСОБА_2 допустив прострочення сплати чергових частин кредиту та процентів у січні 2008 року, потім з жовтня 2008 року по лютий 2009 року а також з вересня 2009 року і надалі не виконував свої зобов'язання.

Факт регулярного невиконання ОСОБА_2 перед банком зобов'язань за кредитним договором з вересня 2009 року визнав у судовому засіданні представник ОСОБА_2 -ОСОБА_6

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 виконання зобов'язання, АКІБ «УкрСиббанк» направив йому, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 письмові повідомлення про розмір заборгованості та вимоги про її сплату, які отримані ними протягом 20 - 22 липня 2009 року (Т. 2 а.с. 48-51).

Ці вимоги банку не були задоволені у встановлений строк.

За приписами ч. 2 ст. 1050, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Згідно п. 5.5., 5.10., 7.3. кредитного договору від 31 липня 2007 року № 0 (Т. 1 а.с. 6-21), у випадку порушення позичальником термінів повернення основної суми боргу та/або сплати плати за кредит строком більш ніж на 5 календарних днів та/або у випадку порушення позичальником та/або поручителями умов укладеного з банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов'язання позичальника, банк має право змінити термін погашення кредиту та плати за кредит за цим договором в порядку, визначеному розділом 11 договору.

У зв'язку з неодноразовим порушенням ОСОБА_2 графіку сплати чергових частин кредиту та строків сплати процентів за користування кредитом, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, 29 вересня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 щодо сплати простроченої заборгованості та дострокове повернення частини кредиту, яка залишилася (Т. 2 а.с. 39).

Тим самим банк скористався своїм правом, передбаченим Кодексом та умовами договору, пред'явити вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, що є зміною строку виконання зобов'язання.

Невиконання повністю або частково зобов'язання у встановлений строк зумовлює початок перебігу позовної давності (ст. 256, ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Право на позов позивач може реалізувати у строки, встановлені ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України, тобто в межах позовної давності.

За та таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відносно вимог банку до ОСОБА_2 про повне погашення заборгованості перебіг позовної давності розпочався з 29 вересня 2009 року.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 10 травня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 3 липня 2012 року, позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Повторно ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів у наприкінці жовтня 2014 року, тобто після спливу п'яти років з часу виникнення у кредитора, яким позивач і являється, права на позов.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідачі по справі звернулися до суду з письмовими заявами про застосування наслідків спливу позовної давності (Т. 1 а.с. 124, 187, 192).

Позивач не повідомляв суд про наявність підстав для зупинення чи переривання перебігу позовної давності а також про наявність поважних причин пропущення позовної давності.

Отже, з огляду на встановлені фактичні обставини та наведені мотиви суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з пропуском позовної давності та правильно застосував норми ст.ст. 264, 267 ЦК України, але лише щодо вимог банку, які виникли до 1 листопада 2011 року, тобто до вимог про стягнення заборгованості по кредиту і процентах до цієї дати.

За змістом ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Разом із тим, за змістом частини першої ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки кошти за кредитним договором в повному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 у межах строку позовної давності, тобто в межах трьохрічного періоду, який передує часу пред'явлення позову у справі - по жовтень 2014 року включно.

Відповідний висновок про застосування вказаних норм ст.ст. 599, 1048 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.

Таким чином суд першої інстанції неправильно застосував вказані норми ЦК України і безпідставно відмовив у задоволенні вимог позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_2 процентів за користування кредитом в межах трьохрічного періоду до пред'явлення позову, а саме з листопада 2011 року до лютого 2014 року - часу, станом на який позивач просить у позовній заяві стягнути заборгованість.

Згідно розрахунку заборгованості (Т. 2 а.с. 62 - 64) сума боргу по кредиту у цей період становить 40521,20 швейцарських франків, а сума нарахованих, але не сплачених процентів - 17222,58 швейцарських франків, а саме помісячно: за листопад 2011 року - 607,14 швейцарських франки, за грудень 2011 року - 627,38 швейцарських франки, за січень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за лютий 2012 року - 586,90 швейцарських франки, за березень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за квітень 2012 року - 607,14 швейцарських франки, за травень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за червень 2012 року - 607,14 швейцарських франки, за липень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за серпень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за вересень 2012 року - 607,14 швейцарських франки, за жовтень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за листопад 2012 року - 607,14 швейцарських франки, за грудень 2012 року - 627,38 швейцарських франки, за січень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за лютий 2013 року - 566,67 швейцарських франки, за березень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за квітень 2013 року - 607,14 швейцарських франки, за травень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за червень 2013 року - 607,14 швейцарських франки, за липень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за серпень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за вересень 2013 року - 607,14 швейцарських франки, за жовтень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за листопад 2013 року - 607,14 швейцарських франки, за грудень 2013 року - 627,38 швейцарських франки, за січень 2014 року - 627,38 швейцарських франки, за лютий 2012 року - 566,67 швейцарських франки.

Спір щодо правильності проведеного позивачем обрахунку суми боргу по кредиту та процентах, правильності застосування процентної ставки між сторонами відсутній (ч. 3 ст. 60 ЦПК України).

Відповідачі, заперечуючи проти позову, посилалися не на неправильність розрахунку, а на неможливість задоволення вимог через сплив позовної давності та припинення поруки.

Враховуючи, що позивач просив суд стягнути заборгованість не в валюті договору, а в національній валюті України за курсом НБУ станом на 21 лютого 2014 року, в подальшому протягом всього часу розгляду справи в судах наполягав на таких своїх вимогах, які не суперечать закону, а тому, відповідно до ст. 11 ЦПК України, з боржника ОСОБА_2 підлягає стягненню заборгованість в гривні за курсом 992,6545 грн. за 100 швейцарських франків, а саме:

17222,58 х 9,926545 = 170968,55 (грн.).

У зв'язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права рішення, що оскаржується в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування кредитом підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог.

В частині решти позовних вимог до ОСОБА_2 суд вирішив спір правильно.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що порука припинилася з підстав передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, що встановлено заочним рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 26 березня 2015 року у справі № 401/401/15-ц.

Проте ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 серпня 2015 року за заявою ПАТ «Дельта Банк» заочне рішення цього ж суду від 26 березня 2015 року скасовано, а ухвалою від 17 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» про припинення поруки залишено без розгляду (Т. 2 а.с. 5, 6).

Однак ця обставина не вплинула на правильність в цілому вирішення судом справи у частині позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За змістом ч. 1 ст. 553, ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договоромпоруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язанняборжником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно умов договорів поруки № 130887 від 31 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, та № 130884 від 31 липня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3, поручителі, кожен окремо один від одного, зобов'язалися перед АКІБ «УкрСиббанк» відповідати за виконання ОСОБА_2 усіх його зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі.

Конкретні строки дії договорів поруки сторони не визначили, зазначивши, що вони діють до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором.

Відповідно до п. 2.1. кожного казаних договорів поруки сторони домовилися, що кредитор (банк) не вправі без згоди поручителя змінювати умови Основного договору боржником, внаслідок чого збільшиться обсяг відповідальності поручителя. Під «згодою поручителя» сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору (шляхом проставляння підпису уповноваженої особи та печатки поручителя, якщо останній є юридичною особою) та/ або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладенням поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін.

Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього.

Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом; установлення нових умов порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення) розміру неустойки тощо.

У зобов'язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або без відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав для покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Саме на таке розуміння та застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України вказав Верховний Суд України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-1161цс15.

З матеріалів справи вбачається, що 27 лютого 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 0 від 31 липня 2007 року (Т. 1 а.с. 19), якою сторони змінили графік погашення кредиту за договором.

Згідно нового графіку в раніше визначений кредитним договором строк, з 31 липня 2007 року по 14 лютого 2018 року, ОСОБА_2 мав повернути всю суму кредиту частинами в кількості 122 платежів замість 127 платежів, які були передбачені первісним графіком. Зокрема, в період з березня по серпень місяці 2009 року, позичальник не мав сплачувати чергові частини кредиту. Не сплачені суми кредиту в цей період перенесені на інші періоди з вересня 2009 року по лютий 2018 року.

Внесення змін додатковою угодою до кредитного договору щодо відстрочення виконання зобов'язання повернення чергових частин кредиту, але в межах загального періоду повернення кредиту, призводить до нарахування суми процентів на всю суму залишку неповерненого кредиту без відповідного її зменшення щомісячно в період відстрочення, та в подальшому, після завершення періоду відстрочення, нарахування процентів має здійснюватися на збільшений залишок заборгованості порівняно з первісно визначеним графіком.

Загалом таке відстрочення сплати чергових частин кредиту має наслідком подорожчання вартості кредиту та збільшення відповідальності, як позичальника так і поручителів.

Згідно п. 2 додаткової угоди № 2 від 27 лютого 2009 року до кредитного договору № 0 від 31 липня 2007 року позичальник, тобто ОСОБА_2, мав вжити всіх заходів щодо укладення відповідних договорів про внесення змін та/або додаткових угод до усіх договорів забезпечення щодо надання згоди осіб, які надали забезпечення зобов'язань за цим договором, на зміну зобов'язання, обумовлену підписанням цієї додаткової угоди.

Будь-яких доказів, передбачених п. 2.1. укладених договорів поруки, надання поручителями згоди на збільшення розміру відповідальності, сторонами не надано.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України необхідно дійти висновку про те, що зміни, внесені до кредитного договору додатковою угодою № 2 від 27 лютого 2009 року без згоди поручителів, призвели до збільшення обсягу відповідальності останіх та припинення поруки.

Оскільки на час звернення ПАТ «Дельта Банк» до суду з позовом порука ОСОБА_4 і ОСОБА_3 припинилася, то покладення на них відповідальності за невиконання договірного зобов'язання виключається.

Хоч суд першої інстанції пов'язував припинення поруки з іншими обставинами, проте загальний висновок про її припинення є правильним і не впливає на правильність вирішення позовних вимог банку до поручителів ОСОБА_4 і ОСОБА_3, а тому підстав для зміни або скасування рішення в цій частині не вбачається.

Враховуючи, що внаслідок часткового скасування рішення суду першої інстанції позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК України. З відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених ним судових витрат (сплаченого судового збору) пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 травня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування кредитом скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» 170 968 (сто сімдесят тисяч дев'ятсот шістдесят вісім) грн. 55 коп. заборгованості по процентах за користування кредитом та 997 грн. 54 коп. судового збору.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: