Справа № 441/208/16 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/4511/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Городоцької районної державної адміністрації про позбавлення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 23.05.2006 року і від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син, ОСОБА_4, однак сімейне життя не склалось, а тому шлюб був розірваний 12.06.2008 року. Апелянт зазначає, що з моменту розірвання шлюбу син проживає разом із матір»ю, батько участі у вихованні та утриманні дитини не бере, аліменти не сплачує і не виявляє бажання виконувати свої обов»язки, передбачені СК України. Дані обставини підтверджуються поясненнями представника Служби у справах дітей Городоцької РДА, висновком комісії з питань захисту прав Городоцької РДА від 28.12.2015 року № 599, якими рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав та актом «Про проведення соціального патронажу ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2» від 19.06.2015 року, з якого вбачається, що відповідач не проживає з сім»єю, вихованням дитини займається мати, за період навчання дитини у школі батько жодного разу не з»являвся. Також підтвердженням невиконання ОСОБА_3 батьківських обов»язків по утриманню дитини свідчать довідки № 93 від 21.05.2010 року та № 226 від 19.06.2015 року, виданні ВДВС Городоцького РУЮ, якими підтверджується несплата відповідачем аліментів. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідач любить дитину, скучає за нею, усвідомив неправильність своєї поведінки, хоче піклуватися і дбати про сина, врахував відсутність обставин, які б вказували на непоправну нездатність відповідача спілкуватися з сином та забезпечити йому належне виховання, або ж, які б становили реальну небезпеку для життя і здоров»я дитини, а спроба відповідача спілкуватися з сином може бути підтримана відповідним виконанням своїх службових обов»язків службою у справах дітей.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч. ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров»я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини;жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування чи бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з роз»ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).

З копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_2, його батьками записані ОСОБА_3 і ОСОБА_2.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданим 12.06.2008 року.

Сторонами визнавався і не заперечувався факт проживання сина сторін, ОСОБА_4, разом з матір»ю.

Відповідач є платником аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_4 в розмірі по 200.00 грн. щомісячно згідно з виконавчим листом №2-357, виданим Городоцьким районним судом Львівської області 21.08.2007 року, які він протягом 2010 - 2012 років частково сплачував, що підтверджується квитанціями про перерахунок ним коштів для сплати аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що в ОСОБА_3 склалася заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, ОСОБА_4, причиною несплати аліментів є відсутність у відповідача доходу, оскільки він відбуває покарання в місцях позбавлення волі.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав позивачка мотивувала тим, що відповідач вихованням дитини не займається, має заборгованість по сплаті аліментів, не допомагає матеріально утримувати дитину, ніякого зв»язку з дитиною не підтримує, не цікавиться навчанням та станом здоров»я дитини, що ухиляється від виконання батьківських обов»язків.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач стверджував, що від виконання батьківських обов»язків не ухилявся, любить сина, цікавиться його життям, навчанням, хоче з ним спілкуватися, займатися його вихованням, однак не може спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, займатися її вихованням з незалежних від нього причин, оскільки відбуває покарання в місцях позбавлення волі, а після розірвання шлюбу не мав можливості спілкуватися з дитиною у зв»язку з наявністю неприязних відносин з колишньою дружиною, її батьками, наявність неприязних відносин позивачкою не заперечувалась.

Зазначені відповідачем обставини підтверджуються висновком №183 комісії з питань захисту прав дитини Городоцької райдержадміністрації від 13.10.2010 року, затвердженим розпорядженням голови Городоцької райдержадміністрації від 25.10.2010 року №703 «Про затвердження висновку №183 комісії з питань захисту прав дитини від 13.10.2010 року щодо визначення порядку участі гр. ОСОБА_3 та гр. ОСОБА_6 у вихованні та спілкуванні з малолітнім ОСОБА_4, 2006 року народження», з яких вбачається, що причиною звернення до комісії з питань захисту прав дитини є те, що син ОСОБА_4, після розлучення батьків залишився проживати з матір»ю, а із неодноразових бесід з батьком дитини та бабцею малолітнього встановлено, що вони хочуть брати рівну з матір»ю участь у вихованні та спілкуванні із сином (онуком), підтримувати родинні стосунки, матеріально допомагати.

Оскільки суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов»язків без поважних причин, судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов»язками, вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України.

Така поведінка відповідача частково є наслідком неприязних відносин між ним та його колишньою дружиною і її батьками, а також перебуванням відповідача в місцях позбавлення волі.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції перевірив зазначені позивачкою підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та зазначені відповідачем заперечення щодо задоволення позову, відмовляючи у задоволені позову виходив з відсутності безсумнівних доказів, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов»язками, про умисне та свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов»зків щодо виховання дитини, з»ясував, у чому полягає винна поведінка відповідача, причини такої поведінки, взяв до уваги наявність неприязних відносин з позивачкою та її батьками, незадовільний стан здоров»я відповідача, що підтверджується медичними довідками, перебування відповідача в місцях позбавлення волі, що робить неможливим спілкування з дитиною, враховуючи те, що відповідач хоче змінити своє ставлення до дитини, та те, що позбавлення батьківських прав в силу ст. 166 СК України є виключною мірою.

Безпідставними та необгрунтованими є доводи апелянта про те, що суд оцінив докази з порушенням вимог ст. 212 ЦПК України, оскільки суд оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та оцінив належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 01 червня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.