Провадження № 22-ц/780/1998/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 26 21.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Касьяненко Л.І.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи тим, що 26.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 1200000,00 грн., а позичальник зобов'язався своєчасно, щомісяця, та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом.

Однак, ОСОБА_3 порушила взяті на себе зобов'язання за даним кредитним договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2013 року по справі № 1003/13540/12, яке змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 04.04.2013 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-011/023/2007 від 26.11. 2007 року в розмірі 7368189,77грн., яка станом на дату звернення до суду з даним позовом не погашена.

Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 23 жовтня 2015 року у позичальника за кредитним договором від 26 листопада 2007 року існує заборгованість в сумі 6178956,50 грн., яка складається з: залишку заборгованості за кредитом в сумі 1039999,92 грн., суми несплачених відсотків за користування кредитом в сумі 288807,93 грн. та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 4850148,65 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 26 листопада 2007 року укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РML-011/023/2007, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, ОСОБА_2 надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 400,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № ML-011/023/2007 від 26.11.2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та третьою особою, та договором поруки № РML-011/023/2007 від 26.11.2007 року, укладеним між ПАТ «ОТП Банк» та відповідачем.

Тому позивач просить суд звернути стягнення на підставі договору іпотеки № РML-011/023/2007 від 26.11.2007 року на іпотечне майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», шляхом проведення торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та кошти отримані від реалізації заставного майна направити на погашення заборгованості в сумі 6178956,50грн.

Позов заявив з підстав, передбачених ст. ст. 512, 514, 526, 625, 629, 1050, 1054, 1077, 1078, 1079, 1082, 1084 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 7, 11, 33, 34, 35 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року в задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, яке полягає в тому, що суд, відмовляючи в позові за спливом позовної давності, не врахував рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2013 року та апеляційного суду Київської області від 04.04.2013 року, яким стягнуто достроково з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором в розмірі 7368189,77грн.

В обґрунтування заперечень щодо застосування строку позовної давності позивач посилається саме на подання позовної заяви до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як до фінансового поручителя, про стягнення заборгованості за кредитним договором. Однак, суд на зазначені обставини уваги не звернув та дійшов безпідставного висновку про застосування наслідків спливу позовної давності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд повинен вирішити, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає, оскільки суд належним чином не встановив характер правовідносин сторін, зміст позовних вимог та правові норми, які підлягали застосуванню до цих правовідносин.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд обґрунтовував свої висновки тим, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, предметом якого є вирішення питання щодо погашення заборгованості позичальника за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

За правилами ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Статтею 7 даного Закону передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання.

Згідно ст. 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Відповідно до вимог ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до вимог ст. 38 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для подальшої реалізації.

Умовами вказаного іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги: всі боргові зобов'язання, не сплачені боржником, і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов'язань за цим договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку із реалізацією його прав за цим договором (п.6.1 договору іпотеки).

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15 та від 23 вересня

2015 року у справі № 6-1206цс15.

Разом з тим відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно роз'яснень п .11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК) .

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Встановлено, що 26.11.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 1200000,00 грн., а позичальник зобов'язався своєчасно, щомісяця, та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом на строк до 22.11.2022 року.

Встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_2 26 листопада 2007 року укладено договір іпотеки (майнової поруки) № РML-011/023/2007, за умовами якого для забезпечення повного і своєчасного виконання боржником боргових зобов'язань, ОСОБА_2 надав іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру загальною площею 400,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_3 взятих на себе зобов'язань за даним кредитним договором у червні 2012 року позивач звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за кредитним договором.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.01.2013 року по справі № 1003/13540/12, яке змінено рішенням апеляційного суду Київської області від 04.04.2013 року, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № ML-011/023/2007 від 26.11. 2007 року в розмірі 7368189,77грн., яка станом на дату звернення до суду з даним позовом не погашена.

Встановлено, що вищезазначені судові рішення набрали чинності 04.04.2013 року, до теперішнього часу не виконані, а з даним позовом позивач звернувся 12.11.2015 року, тому колегія суддів вважає, що позивач пред'явив даний позов в межах позовної давності відповідно до положень ст. ст. 257, 261, 264 ЦК України.

Суд першої інстанції на зазначені обставини та вимоги закону і роз'яснення Пленуму Верховного Суду України уваги не звернув і встановивши, що позивач має право в рахунок погашення заборгованості позичальника за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, дійшов поспішного висновку про відмову в позові за спливом позовної давності.

Як убачається з матеріалів справи, позивач надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого станом на 23 жовтня 2015 року у позичальника за кредитним договором від 26 листопада 2007 року існує заборгованість в сумі 6178956,50 грн., яка складається з: залишку заборгованості за кредитом в сумі 1039999,92 грн., суми несплачених відсотків за користування кредитом в сумі 288807,93 грн. та пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 4850148,65 грн. (а. с. 17)

З урахуванням наведеного, оскільки розмір нарахованої позивачем пені перевищує суму збитків майже в чотири рази, то колегія суддів вважає за можливе зменшити її розмір до 1328807,85 грн.

Згідно звіту про незалежну оцінку ринкова вартість предмета іпотеки становить 5183688,00 грн., що є початковою ціною предмету іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Отже, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2657615 грн. 70 коп. підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 2557 грн. 80 коп. (1218,00 грн. при пред'явленні позову+1339,80 грн. за подачу апеляційної скарги).

Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року скасувати і ухвалити нове.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 26 листопада 2007 року у розмірі 2657615 грн. 70 коп., укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 400 кв.м , що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серія НОМЕР_2, виданий міським відділом № 2 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 31.10.1996 року, дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" (адреса 03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, р/р № 3333 в АТ «ОТП Банк», МФО 300528, ) шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 5183688 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна" судовий збір у розмірі 2557 грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді