Справа № 536/1824/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року. Кременчуцький районний суд Полтавської області в складі: головуючого-судді Кузнецова А.В.

при секретарі Стрижак С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору та відшкодування збитків і моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ «ВТБ Банк» звернулося в суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення 130328 грн. 23 коп. заборгованості за кредитним договором та судових витрат, мотивуючі, що 03.10.2013 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № R5B, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 95000 грн. і зобовязалась повернути його в строк до 03.10.2017 року включно, сплатити проценти в розмірі 24% за користування кредитом та виконати інші зобовязання в порядку і строки передбачені кредитним договором. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердила своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» та прийняла зобовязання сплачувати відсотки щомісячно та відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, однак ОСОБА_1 належне умови договору не виконує, тому станом на 13.07.2015 року виникла заборгованість, яку банк просить стягнути.

В судовому засіданні представник позивача надала уточнений розрахунок позовних вимог станом на 16.12.2015 року, та просила суд стягнути з відповідача 146334 грн.17 коп. заборгованості і судові витрати в сумі судового збору 2195 грн. 01 коп.

Представник відповідача позов визнала частково в частині 53522 грн. 88 коп. строкової заборгованості за кредитним договором та 23028 грн. 63 коп. простроченої заборгованості і звернулась з зустрічним позовом до ПАТ «ВТБ Банк» в якому просила визнати частково недійсним кредитний договір № R5B у частині нарахування супутніх послуг - комісійної винагороди за управління кредитом та в частині встановлення пені у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення, застосувати наслідки недійсності кредитного договору, стягнути з банку 30504 грн. збитків та моральну шкоду у розмірі 5000 грн., судові витрати покласти на відповідача, посилаючись, що всупереч вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» умовами кредитного договору не визначено у чому саме полягає надання послуг позичальнику за управління кредитом, умови підписаного нею кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування і сукупну вартість кредиту, наполягала, що Банк жодних послуг, повязаних з управлінням кредитом не надавав у звязку із чим просила визнати недійсним кредитний договір в частині нарахування супутніх послуг комісійної винагороди за управління кредитом, застосувати наслідки недійсності кредитного договору та стягнути з банку кошти у розмірі 30504 грн. 50 грн. у повернення сплачених платежів комісійної винагороди. Також просила суд визнати недійсним положення договору у частині встановленні пені у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення, спираючись на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», наголошуючи, що яким би способом не визначався у договорі розмір неустойки, він не може перевищувати той розмір, який встановлений законом як граничний. Позовні вимог у частині стягнення моральної шкоди обґрунтовує тим, що в неї у звязку із сильними душевними хвилюваннями, повязаними із виниклими цивільно - правовими зобовязаннями між нею та Банком зявились емоційні спалахи, депресія, дратівливість, вона зверталась до лікарів та лікувалась з 10.11.2015 року по 17.11.2015 року.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, зясував наступне.

Відповідно до кредитного договору № R5B від 03.10.2016 року укладеного між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1, відповідач отримала кредит в сумі 95000 грн., зі сплатою 24% за користування кредитом на строк до 03.10.2017 року включно. Підписанням кредитного договору відповідач підтвердила своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» та прийняла зобовязання сплачувати щомісячно відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

Відповідач ОСОБА_1 на виконання договору частково сплачувала кошти на погашення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії за управління кредитними коштами, останній платіж було здійснено 06.10.2015 року, що повязане із припиненням підприємницької діяльності ОСОБА_1 Наведене підтверджується наданими копіями квитанцій та довідкою з Кременчуцької обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області та сторонами не оспорюється.

У звязку із припиненням виконанням умов кредитного договору, враховуючи наданий ПАТ «ВТБ Банк» розрахунок збільшених позовних вимог, станом на 16.12.2015 року за відповідачем ОСОБА_1 рахується наступна заборгованість: 53522,88 грн. - строкова заборгованість за кредитним договором, 23028,63 грн. - прострочена заборгованість за кредитним договором, 3339,09 грн. - інфляційні втрати нараховані за прострочену заборгованість за кредитом, 359,68 грн. - 3% річних нараховані за прострочену заборгованість по кредиту, 703,38 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками, 3065,39 грн. - прострочена заборгованість по процентам, 2730,32 - інфляційні втрати нараховані на прострочену заборгованість по процентам, 225,98 грн. - 3% річних нараховані на прострочену заборгованість по процентам, 7661,18 - прострочена заборгованість по комісії, 16069,45 грн. - пеня нарахована за невиконання зобовязання щодо сплати комісії, 21880,77 грн. - пеня нарахована в звязку з порушенням зобовязань щодо сплати кредиту, 13747, 42 грн. - пеня нарахована в звязку з порушенням зобовязань щодо сплати процентів.

Відповідно до ст.ст. 6, 629, 627, 1054 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог розумності і справедливості, договір є обов`язковим для виконання сторонами, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Частиною 1 ст. 1 та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга, це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, та кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Пункт 3.6 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредити, затверджених Постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, передбачає, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку, зокрема за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо).

Частиною 4 ст. 1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором.

Стаття 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачає, що комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях.

Згідно ст.ст. 1, 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, укладеного між ними, які пов'язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договорами, розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі.

Пунктом 2 кредитного договору № R5B передбачено, що позичальник ОСОБА_1 підтверджує своє приєднання до Правил споживчого кредитування фізичних осіб у ПАТ «ВТБ Банк» з якими вона ознайомилась і погодилась.

Відповідно до п.п. 2.11, 2.13, 2.7, 3.1.3, 3.1.4, 3.4.1 правил передбачені такі послуги, як забезпечення обслуговування кредитної заборгованості, що пов'язані з коригуванням розміру платежів, оформлення нового графіку повернення кредиту, формування кредитної історії та надання консультаційних послуг.

Підписуючи кредитний договір, ОСОБА_1 знала про ці договірні умови і свідомо погоджувалась з ними, тому користуватись чи не користуватись цими послугами банку залежить особисто від її волевиявлення, оскільки кредитним договором комісійна винагорода передбачена в якості супутніх послуг, які надаються банком за індивідуальним дорученням, письмовою заявою і на вимогу позичальника та не є такими, що здійснюються банком на свою користь.

Таким чином, слід вважати, що умовами кредитного договору, як комісійна винагорода, визначені дії банку, які є послугами в розумінні п. 17 ч. 1 ст. 1 та абз. 3 ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не є такими, що здійснюються банком на власну користь, тому

у задоволенні зустрічного позову в частині встановлення нікчемності умов кредитного договору по сплаті комісійної винагороди слід відмовити.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Одним із видів неустойки є пеня, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із статтею 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання має вчиняться у письмовій формі.

Так, відповідно до п. 5.1. кредитного договору, у разі прострочення позичальником зобовязань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний сплатити на користь кредитора пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобовязань за кожен день порушення виконання зобовязань, включаючи день погашення.

Керуючись вказаними положеннями ЦК України, умовами кредитного договору, а також враховуючи ст. 258 ЦК України, позивач ПАТ ВТБ Банк нарахувало позичальнику ОСОБА_1 пеню на суму прострочених грошових зобовязань - суми кредиту та процентів за його користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за порушення грошового зобовязання, а саме: боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому суд вважає нікчемними посилання відповідача ОСОБА_1В, як на підтвердження своїх зустрічних позовних вимог, на ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», оскільки дія цього Закону регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, тоді як ОСОБА_1 отримувала кредит як фізична особа, яка не є субєктом підприємницької діяльності, про що вказано у кредитному договорі та відповідачка сама зазначила у зустрічній позовній заяві.

Аналізуючи наведені у позовній заяві докази, суд звертає увагу, що при укладенні кредитного договору між сторонами було досягнуто згоди по усіх істотних умовах вказаного договору, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Порушення вимог ст. 203 ЦК України суд не вбачає, а тому приходить до висновку, що відповідачу були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили позичальника взяти кредит на умовах, які викладені у кредитному договорі.

Виходячи з наявних у матеріалах справи доказів, вбачається що всупереч заявлених відповідачем позовних вимог, щодо незаконності нарахування Банком супутніх послуг комісійної винагороди, відповідачка сплачувала банку кошти, призначення яких було в тому числі і обслуговування кредиту Банком, що свідчить про фактичне визнання існуючих перед банком зобовязань. Критично оцінюючи зустрічний позов відповідача, суд приходить до висновку, що характер позовних вимог свідчить про намагання відповідача уникнути цивільно правової відповідальності, тому за таких обставин, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 у частині про встановлення нікчемності умов кредитного договору слід відмовити.

При вирішенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, а саме, наявність вини особи, яка завдала таку шкоду.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичної особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (не майнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Позовні вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди суд вважає не обґрунтованими, оскільки відповідач не надала суду доказів на підтвердження вказаних позовних вимог і не довела спричинення їй такої шкоди діями позивача ПАТ «ВТБ Банк».

З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у звязку із безпідставністю та необгрунтованістю наведених вимог у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі, а позовні вимоги ВАТ «ВТБ Банк» підлягають задоволенню.

Судові витрати необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 6, 23, 203, 258, 546, 625, 627, 629, 1050, 1054, 1068, 1167 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 10, 11, 61, 79, 84, 88, 119, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК, суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» 146334 (сто сорок шість триста тридцять чотири) гривні 16 копійок заборгованості за кредитним договором та 2195 (дві тисячі сто девяносто пять) гривень 1 копійку судового збору, а всього 148529 (сто сорок вісім тисяч пятсот двадцять девять) гривень 17 копійок.

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсними окремих положень кредитного договору та відшкодування збитків і моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя А. В. Кузнецов