Провадження № 2/760/2200/16
В справі № 760/286/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 серпня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

позивача- ОСОБА_4

представника позивача- ОСОБА_8

відповідачів- ОСОБА_5, ОСОБА_1

представників відповідачів- ОСОБА_9,ОСОБА_2

3-ї особи- ОСОБА_7

представників 3-х осіб- ОСОБА_10, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1, 3-і особи: ОСОБА_7, Публічне акціонерне товариство »Альфа-Банк», Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради /Київська міська державна адміністрація/, Іпотечний центр в м. Києві та Київської обл. Державної спеціалізованої фінансової установи »Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про визнання недійсним Свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину квартири та витребування частини квартири, суд

В С Т А Н О В И В :

В січні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому в травні 2016 року частково змінила предмет позову, і просить:

-визнати недійсним Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 29.05.2007 року, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради /Київська міська державна адміністрація/ №842-С/КІ від 16.05.2007 року про право власності відповідача ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1;

-визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 10.07.2007 року, укладений між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

-визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1;

-витребувати у відповідача ОСОБА_1 на її користь ? частину квартири АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що з 14 лютого 2003 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5

Від шлюбу мають доньку ОСОБА_11, 2004 року народження.

Під час перебування у шлюбі 30 грудня 2004 року між Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем ОСОБА_5 була укладена Угода №139 про надання прямого адресного (цільового) кредиту у сумі 168 234 грн. 00 коп. на 30 років з дати укладення угоди на будівництво житла.

Кредит був наданий відповідачу на сім»ю з 3-х осіб: вони та їх малолітня донька, про що було зазначено в розрахунку розміру кредиту, сум внесків позичальника та суми коштів на страхування в період будівництва (реконструкції) житла.

23 березня 2005 року між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та Акціонерним товариством «Холдингова компанія «Київміськбуд» був укладений Договір №13 про інвестування та будівництво житла, а аткож затверджено специфікацію на житло - квартиру АДРЕСА_1, яка була повністю проінвестована Фондом.

Спірна квартира була повністю проінвестована під час їх перебування з відповідачем у шлюбі, який був розірваний відповідно до актового запису №216 від 06 березня 2007 року.

Згідно з Актом № 28-36 від 09.10.2006 року, укладеним між АТ»Холдингова компанія «Київміськбуд», Фондом та позичальтником, сім»ї була передана квартира АДРЕСА_1.

Таким чином, держава в особі Фонду на пільгових умовах передала сім»ї у володіння та користування спірну квартиру.

Зазначила, що як на момент розірвання шлюбу, так на час отримання Свідоцтва про право власності відповідач ОСОБА_5, всупереч умовам кредитного договору, не повідомляв Фонд про зміни у статусі його сім'ї, а отже, приховав цей факт з метою одноособового набуття у власність майна, яке передавалося Фондом на пільгових умовах і призначалося для усіх членів сім'ї позичальника, хоча вступний внесок на будівництво квартири вносився всією сім'єю за рахунок коштів, які належали до спільної сумісної власності подружжя.

Зазначає, що ОСОБА_5 після розірвання шлюбу неодноразово запевняв її про те, що спірна квартира перебуває у їх спільній власності і права дитини не порушуються.

В 2015 році вона звернулася до суду з позовом про розподіл майна подружжя і під час розгляду справи дізналася, що відповідач порушив її право на квартиру шляхом її відчуження за договором купівлі продажу.

Вважає, що Свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 29 травня 2007 року, видане відповідачу без врахування інтересів сім»ї, є недійсним, оскільки порушує її конституційне право на житло, а тому просить визнати його недійсним з підстав, визначених ст.228 ЦК України.

Зазначила також, що за правилами ст.60 СК України спірна кварира є спільною сумісною власністю її з відповідачем ОСОБА_5, як подружжя, і розірвання шлюбу з відповідачем її права на квартиру не припиняє.

За таких умов розпорядження майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності, мало здійснюватися за їх взаємною згодою.

За таких обставин відповідач без її на те згоди не мав права розпоряджатися спірною квартирою, яка є їх спільною сумісною власністю, а тому укладений між відповідачами ним та ОСОБА_6 Договір купівлі-продажу спірної квартири від 10 липня 2007 року суперечить вимогам закону.

За таких обставин, недійсності укладеного Договору купівлі-продажу, на підставі ст.216 ЦК України та ст.70 СК України просить визнати за нею право власності на ? частину спірної квартири.

Зазначила також, що з врахуванням недійсності укладеного Договору купівлі-продажу квартири між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6, остання не мала права відчужуват спірну квартиуру відповідачу ОСОБА_1, оскільки така угода суперечить вимогам ст.330 ЦК України, і даний договір просить визнати недійсним як похідний від попереднього, який є недійсним з точки зору закону.

З врахуванням цих обставин та на підставі ч.1 ст.388 ЦК України просить витребувати ? частину квартири від відповідача ОСОБА_1

Позивачка та її представник у судовому засіданні позов підтримали і просять задовольнити його.

Відповідач ОСОБА_5 та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували.

Не заперечували укладення кредитної угоди № 139 про надання прямого адресного (цільового) кредиту на будівництво житла - спірної квартири під час шлюбу з позивачкою.

Відповідач зазначив, що в квітні 2005 року між ним та позивачкою була досягнута угода про те, що всі зобов'язання по виплаті кредиту по даній угоді він бере на себе, оскільки позивачка відмовилася погашати кредит, і не буде мати до нього жодних вимог щодо спірної квартири в майбутньому.

Кредит, наданий на придбання квартири, він погасив самостійно, позивачка в цьому участі не приймала, Свідоцтво про право власності на квартиру йому було видано відповідно до умов Договору після розірвання шлюбу з позивачко.

Вважає, що спірна квартира не могла бути спільною сімісною власністю їх як подружжя, оскільки на момент розірвання шлюбу її будівництво не було завершено, а тому вона не могла бути об»єктом права власності.

Вважає, що, як власник, він мав право розпоряджатися спірною квартирою, а тому Договір купівлі-продажу квартири, укладений між ним та відповідачкою ОСОБА_6, відповідає вимогам закону.

Виходячи з цього, просить у прозові відмовити.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник у судовому засіданні проти позову також заперечували.

Посилаються на те, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані в кредит за Кредитним договором, укладеним з ЗАТ»Альфа-Банк», на 175 750, 00 дол. США строком дії договору до 07 серпня 2032 року.

З метою забезпечення зобов»язань за умовами Кредитного договору був укладений Іпотечний договір, спірна квартира була передана в іпотеку банку і при його укладенні була накладена заборона на її відчуження.

Кварира є спільною сумісною власністю його та його дружини - ОСОБА_7, та перебуває в іпотеці банку.

Виходячи з цього, вважає, що він є добросовісним набувачем спірної квартири, підстави, визначені законом, для її витребування в нього, відсутні, а тому просить у позові відмовити

Третя особа ОСОБА_7 проти позову заперечувала з цих же підстав.

Представники третіх осіб - Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» та Іпотечного центру в м. Києві та Київської області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприянню молодіжному житловому будівництву» проти позову також заперечували і просять у позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_6 та педставник 3-ї особи- Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради /Київська міська державна адміністрація/ в судове засідання неодноразово не з»являлися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд до відома не ставили.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу в їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка та відповідач ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 14 лютого 2003 року, від якого мають мають доньку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 вересня 2006 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від від 13 лютого 2007 року, шлюб сторін був розірваний.

/ т.1, а.с.9 - 11,170 - 174 /

30 грудня 2004 року між Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем ОСОБА_5 була укладена Угода №139 про надання прямого адресного (цільового) кредиту у сумі 168 234 грн. 00 коп. строком на 30 років з дати укладення цієї угоди, на будівництво житла - кв. АДРЕСА_2.

На підставі довідки про склад сім'ї ОСОБА_5 здійснено розрахунок кредиту, сум внесків та сум коштів на страхування та підписано сторонами.

08 лютого 2005 року була укладена Додаткова угода до кредитної угоди, згідно якої змінено адресу розташування житла на кв. АДРЕСА_3, також змінено суму кредиту на 172 484 грн. 00 коп.

18 березня 2005 року була підписана додаткова угода №2, згідно якою змінено адресу розташування житла на кв. АДРЕСА_1 та змінено суму кредиту на 152 025 грн. 00 коп.

/ т.1, а.с. 15 - 22, 231 /

23 березня 2005 року між Регіональним відділенням в м. Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та АТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» був укладений Договір №13 про інвестування та будівництво житла - кв. АДРЕСА_1.

Додатковою угодою №1 (без дати) до Договору №13 від 23 березня 2005 року були внесені зміни, а саме: змінено адресу розташування житла на кв. АДРЕСА_1 та змінено вартість квартири на 297 270 грн. 00 коп.

Згідно довідки №20/256 від 07 квітня 2005 року, виданої АТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», вартість квартиири була сплачена в розмірі 289 273 грн. 00 коп., що становить 98,38% від повної вартості квартири.

/ т.1, а.с. 23 - 24; 237 /

14 червня 2007 року між Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та ОСОБА_5 була підписана додаткова угода, якою були внесені зміни до Кедитної угоди №139 від 30 грудня 2004 року згідно та змінено адресу розташування житла на кв. АДРЕСА_1.

27 червня 2007 року відповідачем ОСОБА_5 виконано кредитне зобов'язання за угодою №139 від 30 грудня 2004 року, сплачено 152 025 гр.00 коп. вартості квартири, що підтверджується квитанцією №50530 від 27 червня 2007 року, виданою Іпотечним центром в м. Києві та Київської області Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприянню молодіжному житловому будівництву».

На підставі наказу Головного управління житлового забезпечення КМДА № 842-С/КІ від 16 травня 2007 року відповідачу ОСОБА_5 29 травня 2007 року було видано Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

/ т.1, а.с. 3; 23 - 24; 232 - 234, 237; 244, /

Встановлено також, що відповідно до Договору купівлі-продажу від 10 липня 2007 року відповідач ОСОБА_5 продав спірну квартиру ОСОБА_6, про що їй 13 липня 2007 року було видано реєстраційне посвідчення №035999 про право приватної власності на кв. АДРЕСА_1.

На підставі Договору купівлі-продажу від 07 серпня 2007 року спірна квартира відповідачкою ОСОБА_6 була продана відповідачу ОСОБА_1

Встановлено також, що спірна квартира відповідачем ОСОБА_1 була придбана за рахунок коштів, отриманих у кредит відповідно до умов Кредитного договору № 800001426 від 07 серпня 2007 року, укладеного між ним та ЗАТ»Альфа-Банк».

07 серпня 2007 року між відповідачем ОСОБА_1 та ЗАТ»Альфа-Банк» був укладений Іпотечний догвоір № 800001426- И, яким було забезпечено виконанняи умов Кредитного догвоору шляхом передачі спірної квартири в іпотеку банку.

/ т.1, а.с.134, 151 - 156; 223 - 230; т.2, а.с. 3/

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За правилами ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, захисту у судовому порядку підлягає порушене, невизнане або оспорюване право.

Відповідно до роз»яснень, викладених у п.11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Обгрунтовуючи підстави звернення до суду, позивачка та її представник, обгрунтовуючи недійсність виданого відповідачу ОСОБА_5 Свідоцтва про право власності на спірну квартиру,посилалися на те, що при його видачі були порушені норми ст.47 Конституції України, яка гарантує кожному право на житло, а також гарантії держави по створенню умов для його придбання.

Виходячи з того, що при видачі Свідоцтва були порушені її права, як другого з подружжя, на отримання спірної квартири у власність разом з відповідачем, це є порушенням вимог ст.228 ЦК України.

Так, судом встановлено, що будівництво спірної квартири здійснювалося відповідно до Положення про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім»ям та одиноким молодим громадянам на будівництво/реконструкцію/ і придбання житла, затвердженого постановою Каюбінету Мінінстрів України №584 від 29 травня 2001 року.

Згідно з п.2.9 Кредитної угоди, укладеної між відповідачем ОСОБА_5 та Регіональним відділенням в місті Києві Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, погашення кредиту мало здійснюватися з дати реєстрації Свідоцтва про право власності на збудоване житло.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові № 6 -2335 цс 15 від 23 листопада 2015 року, яка, з точки зору ст.360-7 ЦПК України, є обов»язковою для суду, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Позивачка в судовому засіданні не спростовувала, що під час перебування в шлюбі з відповідачем кредит, отриманий на будівництво житла, не погашався.

Не заперечувала, що отриманий на будівництво житла кредит відповідачем ОСОБА_5 був погашений після розірвання шлюбу за рахунок коштів, які не були спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що шлюб сторін був розірваний рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 19 вересня 2006 року.

Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 13 лютого 2007 року, тобто, за правилами ст.ст.223, 319 ЦПК України, набрало законної сили.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, на момент погашення відповідачем ОСОБА_5 кредиту - 27 червня 2007 року, сторони в шлюбі не перебували.

За таких обставин та враховуючи викладене вище, суд вважає безпідставними твердження позивачки про набуття нею у власність ? частини спірної квартири, як подружжя, а тому підстави для задоволення її вимог у цій частині відсутні.

Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю.

В п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об»єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об»єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В чому полягає порушення публічного порядку при отриманні відповідачем ОСОБА_5 Свідоцтва про право власності на житло та внаслідок яких саме та чиїх саме дій, позивачка та її представник не зазначили.

Будь-яких інших доводів в обґрунтування своєї позиції в суді не навели, як і не надали доказів цьому.

За таких обстаивн суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивачки в цій частині.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» майно, передане на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі, може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ч.ч.1,3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Так, судом встановлено та не спростовується сторонами, на умомент укладення Договору купівлі-продажу спірної квартири між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності відповідача ОСОБА_5 на спірну квартиру підтверджувалося Свідоцтвом про право власності від 29 травня 2007 року.

При укладенні договору він діяв як власник майна, якому належало право розпорядження ним.

Вище суд прийшов до висновку, що позивачка не набула права власності на спірну квартиру, а тому суд вважає безпідставними посилання позивачки на неправомірність дій відповідача ОСОБА_5 при укладенені ним Договору купівлі- продажу від 10 липня 2007 року.

Виходячи з цього, Договір купівлі-продажу відповідає вимогам закону, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання за ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

Сторонами за віндикаційного позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна.

Як встановлено вище, позивачка не набула права власності на частину квартири АДРЕСА_1 як подружжя.

Вище суд також прийшов до висновку про правомірність дій відповідача ОСОБА_5, як власника, при відчуженні спірної квартири та відсутності підстав для визнання його недійсним.

За таких обставин підстави для задоволення вимог позивачки і в цій частині відсутні.

Керуючись ст.ст. 15,16,203, ч.ч.1,3 ст.215, ч.ч.1,3 ст.216, ч.ч.1,2 ст.228, ч.1 ст.317, ч.ч.1,2 ст.319, 330, ч.2 ст.331,387,ч.1 ст.388 ЦК України,ст.ст. 57 ч.1, 60, 65 ч.ч.1.3, ч.1 ст.68, ч.2 ст.114 СК України, ст.ст.3-4,10-11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 про визнання недійсним Свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, визнання права власності на частину квартири та витребування частини квартири відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя: