Провадження №22-ц/784/1506/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/784/1506/16 Доповідача апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Категорія 7
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів: Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: прокурора Кадєєвої А.В. та Бортика Р.О. - представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

прокуратури Миколаївської області

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2016 року за її позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2014 року прокуратура Миколаївської області звернулася до суду із позовом до Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Прокуратура посилалась на те, що рішенням Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок орієнтовною площею 1420 кв.м з метою передачі у власність земельної ділянки площею 1000 кв.м, а в оренду - орієнтовною площею 420 кв.м. Наступними рішеннями Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року був затверджений проект землеустрою щодо надання ОСОБА_3 у власність та в оренду земельних ділянок, а саме: у власність 1000 кв.м , а в оренду 199 кв.м, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Флотській, 1/к в м. Миколаєві.

Проте, вказані рішення прийняті з порушенням ст. 4,87,88 ВК України, ст. 58, 60, 186-1 ЗК України, оскільки зазначені земельні ділянки розташовані у водоохоронній зоні річки Інгул, в якій відповідно до п.10.4 розділу 10 ДБН 360-92 , будівництво житлових будинків заборонено.

Під час перевірки дотримання вимог земельного законодавства було виявлено, що передача зазначених земельних ділянок була проведена з порушенням вимог земельного та водного законодавства України.

Мотивуючі свої вимоги, прокурор також зазначав, що Генеральним планом м. Миколаєва, затвердженим рішенням Миколаївської міської ради №35/18 від 18 червня 2009 року, за адресою виділених земельних ділянок ОСОБА_3 передбачено розміщення зелених насаджень загального користування. А тому на ній заборонено господарське та інше будівництво, а також розміщення будинків і споруд.

Крім того, Правилами використання та забудови території м. Миколаєва, затвердженими рішенням Миколаївської міської ради № 15/41 від 17 жовтня 2003 року, спірна земельна ділянка належить до перспективної ландшафтної рекреаційної зони загального значення.

Прокурор вказував, що видане ОСОБА_3 22 вересня 2014 року Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області свідоцтво на право власності на земельну ділянку серії САК № 424964 також слід визнати недійсним, оскільки підставою його видачі є незаконні рішення Миколаївської міської ради.

Посилаючись на те, що оскаржувані рішення Миколаївської міської ради прийняті з порушенням вимог водного та земельного законодавства, прокуратура просила про задоволення позову.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2016 року в позові прокуратурі Миколаївської області відмовлено.

В апеляційній скарзі прокуратура Миколаївської області просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі. Прокурор посилається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, наявним у справі доказам та положенням матеріального права, якими врегульовані спірні правовідносини.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність вимог прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши докази по справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів щодо належності спірної земельної ділянки до земель водного фонду, оскільки фактичні розміри та межі прибережної захисної смуги відповідним проектом землеустрою не визначені.

Суд також зазначав, що цільове призначення спірних земельних ділянок було змінено міською радою при виділенні ТОВ «ПівденьІнвестбуд» земельної ділянки, в яку входять і спірні земельні ділянки.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до пункту 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року ОСОБА_3 надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки площею 1420 кв. м, для надання у власність площею 1000 кв.м та для передачі в оренду терміном на 25 року - 420 кв. м. (а.с. 10).

Пунктами 6, 6.2 та 6.3 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та оренду загальною площею 1199 кв.м (ділянка № 1, площею 1000 кв.м для надання у власність; ділянка № 2, площею 199 кв.м - для передачі в оренду), для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Флотській, 1/к.

В оскаржуваному рішенні Миколаївської міської ради про передачу спірних земельних ділянок у власність та оренду ОСОБА_3 зазначено, що ці земельні ділянки мають обмеження у використанні згідно з додатком 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ № 1051 від 17 жовтня 2012 року.

Наполягаючи на задоволенні позову, прокурор зазначав, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах прибережної захисної смуги і їх цільове призначення не змінювалось. А тому не могла передаватись у власність та оренду громадян, оскільки відносяться до земель водного фонду України.

Згідно з положеннями ст. 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, крім інших, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду, та віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно їх повноважень.

За положеннями ч. 1 ст. 3 ВК України усі води (водні об'єкти) на території України становлять її водний фонд.

У ч. 2 ст.3 ВК України визначено, що до водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера), водотоки (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; інші водні об'єкти; підземні води та джерела; внутрішні морські води та територіальне море.

Так, за положеннями ст. 4 ВК України, ст. 58 ЗК України до таких земель відносяться землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Крім того, за положеннями ч. 4 ст.88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час eстановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, у тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються ст. ст. 50-54 Закону України «Про землеустрій».

Таким чином, землі, зайняті поверхневими водами: природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами і іншими водними об'єктами та землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Отже, прибережна захисна смуга - це частина водоохоронної зони визначеної законодавством ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено особливий режим.

Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених ст.88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон.

Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14.

Відповідно до інформації, викладеній в листі Заступника директора Державного підприємства «Миколаївський науково дослідний та проектний інститут землеустою» від 14 жовтня 2014 № 01-13/528, зазначено про проведення цією установою замірів відстані від урізу води річки Інгул, про що складений відповідний план кадастрової зйомки, і відповідно до якого в місті розташування спірних земельних ділянок крутизна складає більше трьох градусів. Тому, кадастрова зйомка свідчить, що спірна земельна ділянка з урахуванням крутизни схилу понад 3 градуси (50м х 2 = 100м) входить в межі прибережної захисної смуги річки Інгул, яка відноситься до середніх річок (а.с.27-28).

За положенням ст. 60 ЗК України та 88 ВК України прибережна захисна смуга встановлюється вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

У зв'язку з наведеним спірні земельні ділянки не могли бути виділені ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки відповідно до наведених норм закону у прибережних захисних смугах уздовж річок будівництво таких споруд забороняється.

Помилковим є посилання суду на те, що спірні земельні ділянки не входили в межі прибережної захисної смуги річки Інгул, оскільки на час прийняття оскаржуваного рішення міської ради було чинним рішення Миколаївської міської ради № 17/4 від 31 травня 2012 року «Про затвердження робочого проекту «Встановлення водоохоронних зон та прибережних захисних смуг річок Інгул, Південний Буг і Бузького лиману на території землекористування м. Миколаєва» із змінами, внесеними рішенням Миколаївської міської ради від 12 грудня 2013 року № 39/9 та від 12 липня 2014 року № 42/21.

Як видно із матеріалів справи, вказане рішення постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2015 року скасовано. У звязку із скасуванням зазначеного рішення міськради втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають. Отже, межі водоохоронних зон та прибережних захисних смуг з урахуванням конкретної ситуації повинні були враховуватися відповідно до ст.88 ВК України та Порядку.

Відповідно до зазначеного Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року № 502 і який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, проект відведення земельної ділянки у разі зміни її цільового призначення погоджується або перепогоджується з органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини, а також підлягає державній землевпорядній експертизі, після якої замовник подає проектні матеріали відповідно до сільської, селищної, міської ради або до районної державної адміністрації для прийняття рішення.

Сільська, селищна, міська рада розглядає проектні матеріали та приймає рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, яка розташована в межах населеного пункту. Рішення сільської, селищної, міської ради або відповідного органу виконавчої влади про зміну цільового призначення земельної ділянки є підставою для оформлення громадянину або юридичній особі державного акта на право власності на земельну ділянку із зміненим цільовим призначенням.

Виходячи з положень ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною.

Крім цього, у листі головного управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 13 листопада 2004 року та в листі заступника Миколаївської міського голови від. 29 вересня 2014 року зазначено, що земельна ділянка по вул. Флотській розташована в перспективній рекреаційній зоні ПР -2 загальноміського значення та визначена як зелена зона загального користування (а.с. 13-14, 21).

Надані по справі докази також не містять даних про те, що стосовно спірної земельної ділянки Миколаївською міською радою приймалися рішення щодо зміни її з категорії землі рекреаційного призначення на землю забудови з дотриманням вказаного Порядку.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 р. № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

В справі відсутні дані щодо проведення державної експертизи проекту землеустрою щодо відведення спірної ділянки.

Крім цього не можна погодитись із висновком суду, що рішенням Миколаївської міської ради № 13/69 від 04 липня 2007 року, зі змінами, викладеними у п. 26 рішення цієї ради №47/44 від 25 червня 2010 року про передачу ТОВ «ПівденьІнвестбуд» в оренду строком на 6 років земельної ділянки площею 17352 кв. м змінено цільове призначення земельної ділянки, розташованої по вул. Флотській у м. Миколаєві, і вона призначена для будівництва комплексної житлової забудови, оскільки в справі відсутні дані про укладення та реєстрацію у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки, площею 17352 кв. м, в яку входять і спірні земельні ділянки. Крім цього, на час ухвалення оскаржуваних рішень сплинув строк, на який вона передалась ТОВ «ПівденьІнвестбуд» в оренду.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

Наведені обставини свідчать, що спірні земельні ділянки, належать до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому ці земельні ділянки неправомірно передані у власність та оренду відповідачки ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2012 року та № 42/44 від 24 липня 2014 року, щодо затвердження підстав та порядку надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою та передачі земельної ділянки у власність та оренду відповідачці прийняті з порушенням закону, у звязку з чим, зазначені пункти рішень є незаконними та підлягають скасуванню.

Із матеріалів справи вбачається, що Реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області 22 вересня 2014 року за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на земельну ділянку площею 0,1 га та в оренду терміном на 25 років площею 199 кв.м, які розташовані у м. Миколаєві по вул. Флотській, 1/к (а.с.12).

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до підпункту «б» ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними угод щодо земельних ділянок.

Згідно положеннями ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Враховуючи, що підставою для видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на землю було рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року, яке прийняте з порушенням вимог земельного та водного законодавства, то є підстави, передбачені ч. 1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, для визнання його недійсним.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначене не врахував, не з'ясував належним чином цільове призначення спірної земельної ділянки та можливість її перебування у приватній власності, та прийшов до помилкового висновку про законність оскаржуваного рішення Миколаївської міської ради.

З огляду на наведені обставини, рішення суду першої інстанції відповідно до пунктів 3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК України слід скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути із Миколаївської міської ради, якою прийняті оскаржувані рішення з порушенням вимог закону, на користь держави 721 грн. 84 коп. за подачу позовною заяви, а на користь прокуратури - 802 грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу прокуратури Миколаївської області задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 квітня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов прокуратури Миколаївської області задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати пункт 6 розділу 1 рішення Миколаївської міської ради № 36/25 від 12 грудня 2013 року про надання ОСОБА_3 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність та користування земельної ділянки, площею 1420 кв.м, із них, у власність площею 1000 кв.м, в оренду строком на 25 років - 420 кв.м, із комплексної житлової забудови, розташованої по вул. Флотській 1-е, у м. Миколаєві, для будівництва житлового будинку, з наданням адреси: вул. Флотська,1-к у м. Миколаєві.

Визнати незаконним та скасувати пункти 6, 6.2 та 6.3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 42/44 від 24 липня 2014 року про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки з кадастровим № :15:005:0002, площею 1000 кв.м та в оренду терміном на 25 років, земельної ділянки з кадастровим № :15:005:0003, площею 199 кв.м, які розташовані по вул. Флотській, 1/к в м. Миколаєві;

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво на право власності на земельну ділянку (серії САК № 424964, індексний номер 27105339), видане ОСОБА_3 22 вересня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області.

Стягнути на користь держави з Миколаївської міської ради 721 (сімсот двадцять одна) грн. 84 коп. судового збору.

Стягнути на користь прокуратури Миколаївської області з Миколаївської міської ради 802 (вісімсот дві) грн. витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: К.О. Буренкова

Судді: Т.З. Бондаренко

ОСОБА_4