АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Пікуль А.А., Невідомої Т.О.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2015 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міжнародної комерційної радіокомпанії «ІСТV», ОСОБА_2, ОСОБА_3, про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації, -

В С Т А Н О В И Л А :

Справа № 752/3341/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/2413/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
У лютому 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: визнати недостовірною та такою, що порушує його особисті немайнові права на повагу до його гідності та честі, недоторканість ділової репутації, поширену відповідачами ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, у прямому ефірі телевізійного каналу « ІСТУ», у програмі «Дістало» ведучим проекту ОСОБА_3 та журналістом ОСОБА_6:

«П'ятниця 6 лютого, замість облаштування бомбосховищ, рятувальники демонструють парад пожежної техніки на центральній площі Запоріжжя»;

«Голова служби ОСОБА_1 не тільки керує службою порятунку, але і поставив собі на службу старі та нові корупційні схеми»

«Збій стався у Одесі, проти ОСОБА_1 знову порушили кримінальну справу, однак «криша не протекла», то ж покарання вдалося уникнути, прикрившись поганим здоров'ям»;

«У державній службі продовжують нехтувати головним - цивільним захистом. Рятувальників ми частіше бачимо на вокзалах, за консультаціями біженців і переселенців. Говорити - то не від бомб захищати»;

«Водночас у самій Службі знаходять прихисток колишні міліціонери. Тут вони намагаються не лише уникнути покарання за злочин проти активістів Майдану, а й наповнити відомство новими каральними функціями»;

«Хоча б через сумніви в тому, що перша особа органів виконавчої влади має відповідну освіту»;

«Номер підтвердити. Де показано диплом НОМЕР_1. В наявності у ОСОБА_1 є диплом, в якім «НОМЕР_2», але серія не співпадає з тим, що написано»;

«Суд над нечистим на руку начальником все не розпочнеться, бо ще слідство триває, і коли воно закінчиться - невідомо» (ефір ІНФОРМАЦІЯ_2).

Спростування недостовірної інформації просив здійснити у найбільш близький спосіб до способу поширення, а саме зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у найближчій передачі програми «Дістало» на телеканалі «ІСТV», у прямому ефірі здійснити особисто повідомлення, шляхом зачитування, зокрема, резолютивної частини судового рішення та офіційно вибачитися перед позивачем, протягом одного місяця з дня набрання рішенням законної сили .

Стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача витрати на компенсацію лікування в розмірі 118356,79 грн. , витрати на компенсацію за проїзд в розмірі 6598,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що поширена інформація має негативний характер, оскільки дикредитує позивача як законослухняного громадянина і державного службовця.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2015 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міжнародної комерційної радіокомпанії «ІСТV», ОСОБА_2, ОСОБА_3, про захист честі, гідності і ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду у зв'язку із порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційні скарзі звертається увага на те, що головним та фактично єдиним аргументом відмови у задоволенні позовних вимог було твердження, що позивач перебував на посаді керівника центрального органу виконавчої влади, а тому мав розраховувати на таку критичну оцінку. Водночас, на думку позивача, наявність специфічного статусу не позбавляє його правових гарантій щодо спростування недостовірної інформації та права на захист ділової репутації. Здійснюючи аналіз конституційних і європейських норм, практики її застосування вказує на те, що свобода вираження думок не є безмежною, при цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб. Оспорювана інформація є такою, що принижує ділові якості позивача, створює у необмеженої кількості осіб уявлення про те, що діяльність позивача носила негативний характер та пов'язана із систематичним порушенням закону та вчиненням корупційних дій та прямо вказує на факт порушення відносно позивача кримінального провадження. На підставі викладеного позивач вважає, що рішення ухвалено не об'єктивно у зв'язку із неповним дослідженням обставин справи, просить його скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

Представники відповідачів в судовому засіданні заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволені позовну, суд першої інстанції вважав, що позивач, який перебував на посаді керівника центрального органу виконавчої влади мав бути відкритим для критики з боку ЗМІ і відповідна інформація не може розглядатися як недостовірна чи така, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. При цьому, судом враховано позицію Європейського суду з прав людини, зокрема Рішення від 29.06.2005 у справі «Соколовські проти Польщі». Судом розцінено поширену інформацію відповідачами про позивача як оціночні судження, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, а тому, такі судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Позовні вимоги щодо частини інформації визнані безпідставними, оскільки з вказаної інформації взагалі не можна зрозуміти, що мова йде саме про ОСОБА_1

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Перш за все колегія суддів звертає увагу на те, що свобода слова і свобода друку, гарантовані громадянам Конституцією України (ст.34), означають право висловлювання думок і переконань, пошуку, вибору, одержання і поширення інформації та ідей у будь-яких формах, включаючи пресу та інші засоби масової інформації.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Тобто праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві (Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» від 29.03.2005).

Згідно з положеннями ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена «з явним злим умислом», тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку.

В даному випадку позивача перебув на посаді Голови державного органу - Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Так, вказана обставина мала місце лише момент виходу першого ефіру ІНФОРМАЦІЯ_1, проте під час другого ефіру ІНФОРМАЦІЯ_2 оцінка його дій проводилась виключно як особи, що займала відповідну посаду. А тому доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того, що на момент виходу в ефір другої телепередачі позивач не обіймав вказану посаду, відхиляються апеляційним судом, оскільки не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судом встановлено, що у прямому ефірі телевізійного каналу «ІСТV», ІНФОРМАЦІЯ_1 у програмі «Дістало» ведучим проекту ОСОБА_3 та журналістом ОСОБА_6, було висловлено інформацію, зокрема,:

«П'ятниця 6 лютого, замість облаштування бомбосховищ, рятувальники демонструють парад пожежної техніки на центральній площі Запоріжжя»;

«У державній службі продовжують нехтувати головним - цивільним захистом. Рятувальників ми частіше бачимо на вокзалах, за консультаціями біженців і переселенців. Говорити - то не від бомб захищати»;

«Водночас у самій Службі знаходять прихисток колишні міліціонери. Тут вони намагаються не лише уникнути покарання за злочин проти активістів Майдану, а й наповнити відомство новими каральними функціями»;

Разом з тим, слід погодитися з висновком суду першої інстанції, що із вказаних тверджень не вбачається, що інформація стосується саме позивача, а тому вважати вказану інформацію негативною, такою що порушує права позивача було б помилковим.

Інші твердження, поширені у телепередачі відповідачами містять посилання на особу позивача як прямо, так і опосередковано. Зокрема:

«Голова служби ОСОБА_1 не тільки керує службою порятунку, але і поставив собі на службу старі та нові корупційні схеми»

«Збій стався у Одесі, проти ОСОБА_1 знову порушили кримінальну справу, однак «криша не протекла», то ж покарання вдалося уникнути, прикрившись поганим здоров'ям»;

«Хоча б через сумніви в тому, що перша особа органів виконавчої влади має відповідну освіту»;

«Номер підтвердити. Де показано диплом НОМЕР_1. В наявності у ОСОБА_1 є диплом, в якім «НОМЕР_2», але серія не співпадає з тим, що написано»;

«Суд над нечистим на руку начальником все не розпочнеться, бо ще слідство триває, і коли воно закінчиться - невідомо» (ефір ІНФОРМАЦІЯ_2).

Проте, при вирішенні даного спору слід врахувати положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10.04.2003 № 8рп/2003, який вказав на те, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів.

Колегія суддів зауважує, що хоча у поширеній інформації містилися твердження про щодо наявності корупційних схем та інших порушень чинного законодавства позивачем, проте переважно були твердження, які аргументовано можна назвати оціночними судженнями з огляду на застосовані мовностилістичні засоби. Аналіз змісту телепередачі говорить про те, що вона направлена не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей оцінки діяльності посадової особи, даного органу виконавчої влади та державної влади в цілому. Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів відповідачів, не можуть бути перевіреними на предмет відповідності їх дійсності. У зв'язку з цим вимогу доведення правдивості оціночного судження виконати неможливо, отже, ця вимога порушує свободу вираження думки як таку, а вона є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Згідно із частинами першою та другою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

У багатьох справах, які стосувалися цивільних або кримінальних проваджень проти журналістів та засобів масової інформації, Європейський Суд з прав людини також неодноразово підкреслював важливість свободи преси, яка є особливо важливою для концепції демократичного суспільства. Відповідно на засоби масової інформації полягає обов'язок розповсюдження інформації та поглядів, які громадськість має право отримувати. Таку рішенні по справі Гаведа проти Польщі Суд нагадує, що свобода вираження становить одну з важливих основ демократичного суспільства, є основоположною умовою його розвитку та самореалізації кожної особи. Хоча свобода вираження може підпадати під виключення, вони мають тлумачитися вузько, а необхідність будь-якого обмеження повинно бути переконливо доведено (Рішення від 26.11.1991 у справі «Обзервер» і «Гардіан» проти Сполученого Королівства).

Стаття 10 захищає не тільки сутність поглядів та інформації, що висловлюються, але й також форму, в якій вони розповсюджуються (Рішення від 23.05.1991 «Oberschlick» проти Австрії» п.57). Журналістська свобода зокрема також включає можливе застосування перебільшення або навіть провокування. (Рішення від 26.04.1995 «Prager» та «Oberschlick» поти Австрії, п.38, також Рішення у справі № 38432/97 «Thoma» проти Люксембург, п.п. 43-45).

За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, яке підлягає захисту у судовому порядку.

Одним із способів захисту цивільних прав ст.ст.16,22,23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За відсутності порушеного права не вбачається і підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, про яку заявлено позивачем. Також відсутні підставі і для відшкодування позивачеві судових витрат.

За наведених обставин, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, дав належну оцінку представленим доказам, та правильно вирішив спір по суті у, визначений спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 14.12.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: