ухвала

іменем україни

12 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє», третя особа - ОСОБА_5, про визнання права на житлову площу та спонукання відповідача надати згоду на укладення окремого договору найму житлового приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов'язання укласти договір найму житлового приміщення.

Після досягнення у червні 2015 року повноліття, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 01 лютого 1982 року Виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів було видано ордер серії А-VІІ № 834 на вселення у квартиру за адресою: АДРЕСА_1, на сім'ю у складі: ОСОБА_6 - дідусь позивача, ОСОБА_7 - бабуся позивача, ОСОБА_8 - батько позивача та ОСОБА_9 - дядько позивача. Зазначена квартира знаходиться у комунальній власності.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дідусь позивача - ОСОБА_6

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя від 23 жовтня 2006 року № 2328 на ім'я ОСОБА_7 (бабуся позивача) було відкрито окремий особовий рахунок.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 померла.

Позивач вказував, що після смерті бабусі в спірній квартирі залишилися проживати його батьки та він, особовий рахунок переоформлений не був на іншого члена родини та батьки позивача оплачували комунальні послуги.

ІНФОРМАЦІЯ_6 батько позивача помер, а 01 вересня 2014 року мати позивача звернулась з письмовою заявою до відповідача з проханням укласти договір найму житлового приміщення на ім'я позивача ОСОБА_4, однак їй було відмовлено та рекомендовано звернутися до суду.

У зв'язку з цим позивач звернувся до суду та просив визнати за ним право користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідача укласти окремий договір найму житлового приміщення замість померлої ОСОБА_7

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до Запорізької міської ради, Міського комунального підприємства «Основаніє», третя особа - ОСОБА_5, про визнання права на житлову площу та спонукання відповідача надати згоду на укладення окремого договору найму житлового приміщення залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що квартира АДРЕСА_2 з 1997 року була і залишається саме постійним місцем проживання позивача та з урахуванням положень ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, до квартири, наймачем якої була його бабуся, та де був зареєстрований його батько, він не вселявся у передбаченому законом порядку та постійно не проживав в ній, а мешкав за місцем проживання своєї матері, зберігав разом зі своєю матір'ю ОСОБА_5 право на житлове приміщення за іншою адресою, а також саме квартира АДРЕСА_2 була обрана позивачем як постійне місце проживання після досягнення ним чотирнадцятирічного віку.

Доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування ст. 65 ЖК УРСР, не врахування заяви позивача до Державного навчального закладу «Запорізьке вище професійне училище сфери послуг» (далі - ДНЗ «ЗВПУСП») у серпні 2013 року із зазначенням місця проживання за спірною адресою та звернення батька до житлового органу щодо реєстрації позивача до спірної квартири не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Як установлено судами попередніх інстанцій, на підставі ордера від 01 лютого 1982 року № 834 серії А-VІІ квартира АДРЕСА_1 була надана у користування ОСОБА_6 та членам його сім'ї: дружині ОСОБА_7, двом синам: ОСОБА_8, ОСОБА_9

Наймач квартири ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_5; ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_9 знятий з реєстрації 14 серпня 1997 року за вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 1996 року.

Позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 (третя особа у справі), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

З матеріалів справи вбачається, що особовий рахунок відкрито на ім'я ОСОБА_7 на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 03 жовтня 2006 року № 2328р про зміну умов договору найму (відповідьМіського комунального підприємства «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє») від 19 серпня 2014 року № 11937/05).

У подальшому, після смерті ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, її було знято з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 у зв'язку з державною реєстрацією смерті.

У спірній квартирі залишився зареєстрований лише ОСОБА_8 - син померлої та батько позивача у справі.

Житловий будинок АДРЕСА_1, належить до комунальної власності міста та знаходиться на балансі МКП «Основаніє».

У матеріалах справи відсутні докази того, що бабуся позивача ОСОБА_7, а після її смерті - батько позивача ОСОБА_8, за життя зверталися в житлові органи із заявою про вселення позивача та реєстрацію його місця проживання за спірною адресою, але їм було відмовлено.

Заява від імені нібито батька позивача від 25 листопада 2013 року судами попередніх інстанцій визнана неналежним доказом у справі, оскільки вона не була направлена адресату, що є юридично значимою дією.

Заява ОСОБА_4 до ДНЗ «ЗВПУСП» від 02 серпня 2013 року та формуляр читача ОСОБА_4, в яких зазначено місце його проживання: АДРЕСА_1 не дають підстав вважати, що позивач постійно мешкав за цією адресою, а також, що він вселився в неї у встановленому законом порядку.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що факт спільного проживання позивача з моменту його народження, тобто з 1997 року з бабусею ОСОБА_7, а згодом з батьком, за адресою: АДРЕСА_1 не підтверджений наявними у матеріалах справи доказами.

З письмовою заявою щодо реєстрації сина ОСОБА_10 за життя ОСОБА_7 (бабусі позивача) не зверталася, дані про те, що проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі носило постійний характер, у матеріалах справи відсутні, а тому відповідно до ст. 64 ЖК УРСР позивач не набув будь-яких прав та обов'язків наймача, оскільки відносини, які склалися між бабусею позивача та позивачем не є такими, які в силу вимог ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР дають йому право на користування спірним житлом.

З наявної у справі копії паспорта серія НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що 19 липня 2014 року він отримав паспорт, у якому було зроблено відповідну відмітку про місце його реєстрації з 29 грудня 1997 року у квартирі АДРЕСА_2. У спірній квартирі місце проживання у встановленому законом порядку позивач не реєстрував.

Відповідно до копії паспорту матері позивача - ОСОБА_10, з 26 березня 1984 року вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, де вона зберігає право користування житлом і має відповідні зобов'язання з оплати комунальних послуг, указана квартира неприватизована.

Також, зі змісту довідки МКП «Основаніє» від 18 серпня 2014 року № 698 вбачається, що батько позивача ОСОБА_8 був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 з 14 липня 1982 року по 20 липня 1991 року та з 07 листопада 2006 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_6.

Отже, на час народження позивача, його батько не був зареєстрований у спірній квартирі, а місце проживання позивача зареєстровано за місцем проживання його матері.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.В. Ступак