РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року Автозаводський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі:

головуючого судді Савічев В.О.

при секретарі Коршак Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до МПП «Карєв» про стягнення компенсації за невикористану відпустку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до МПП «Карєв» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, зазначаючи, що він працював на Малому приватному підприємстві «Карєв» на посаді менеджера з 11червня 2012 року по 30 вересня 2015 року. Звільнений з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Під час звільнення відповідач не провів розрахунок з ним, письмово не повідомив про нараховані суми, допустив затримку розрахунку при звільненні до теперішнього часу, не виплативши компенсацію за невикористану відпустку.

При звільненні не виплачена компенсація за невикористану відпустку за 2014-2015 роки. Відмову виплатити усі кошти, які слід було виплатити на день звільнення з роботи, Відповідач ніяк не обґрунтовує. Зазначена ситуація триває вже більше двох місяців і сприяє тому, що він перебуває на даний час у важкому матеріальному становищі, в т.ч. не має можливості виконувати свої зобов'язання щодо оплати за комунальні послуги. Тому був змушений звернутися до підприємства МПП «Карєв» письмово, лист (заява) був надісланий на адресу МПП «Карєв» 30.11.2015 року, замовним листом, 09.12.2015 року заява була відправлена повторно цінним листом. Однак всупереч

положенням чинного законодавства України відповідь на заяву не отримано, зазначені виплати не були проведені до цього часу, тому він змушений звернутися до суду та просити суд стягнути з Малого приватного підприємства «Карєв» (Ідентифікаційний код 13940963), - компенсації за невикористану щорічну відпустку, середній заробіток за час затримки виплати компенсації.

В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги свого довірителя підтримала посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача МПП «Карєв» ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість.

Дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозвязку, обєктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами першою, третьою статті 10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Судом встановлено, що з 11 червня 2012 року по 30 вересня 2015 року ОСОБА_1 працював на посаді менеджера в МПП «Карєв».

30 вересня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з посади менеджера на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

При звільненні позивача, з ним не було проведено остаточний розрахунок, а саме не було виплачено компенсацію за невикористані 24 дні відпустки за період 2014-2015 років, що становить 4873,00 грн.

Згідно з ст. 25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно з ч.1-2 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно Постанови Верховного Суду України в справі № 6-76цс14 від 02.07.2014р. встановлено, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

За таких обставин, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку при звільненні доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Так, середній заробіток позивача становить 203,07 грн./день.

З моменту звільнення до розгляду справи по суті, пройшло 171 робочих днів, а тому, середній заробіток за даний період складає 34725,65 грн. (де 203,07 грн. середньоденний заробіток х 171 робочий день).

Враховуючи положення ч.1 ст.11 ЦПК України та роз'яснень наведених в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. за № 14 від 18 грудня 2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі», суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за невикористані щорічні відпустки у сумі 4873,00 грн. та середній заробіток за час затримки виплати компенсації за невикористані щорічні відпустки у сумі 34725,65 грн., обмежуючись заявленою вимогою та проведеним позивачем розрахунком.

Судові витрати підлягають розподілу згідно ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 47, 83, 95, 115-117 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до МПП «Карєв» про стягнення компенсації за невикористану відпустку задовольнити.

Стягнути з МПП «Карєв» на користь ОСОБА_1 39598,65 грн. компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за затримку розрахунку.

Стягнути з МПП «Карєв» на користь держави судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука шляхом подання апеляційної скарги на рішення протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копій цього рішення.

СУДДЯ: