Номер провадження: 22-ц/785/2292/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

13 листопада 2013 року Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль» в особі Одеської обласної дирекції «ОСОБА_3 Аваль» звернулось до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 09 жовтня 2006 року відповідачка ОСОБА_5 звернулась до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль») з заявою про надання споживчого кредиту в сумі 220000 дол. США, що підтверджується заявою №530 від 29 вересня 2006 року. 23 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_3 Аваль» (далі Банком) та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №014/0054/74/67366, за яким позичальнику було передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 220000 дол. США на строк до 23 жовтня 2021 року із сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку. Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір поруки №014/0077/54/673668/1, за яким поручитель зобовязався відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору ОСОБА_3 виконав свої зобовязання за договором та надав кредит в сумі 220000 дол. США через касу Варненського відділення Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», про що свідчить заява про видачу готівки№5 від 23 жовтня 2006 року. У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за кредитним договором. 12 березня 2014 року позичальнику та поручителю направлені вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, які залишені без задоволення. Станом на 26 березня 2012 року заборгованість за кредитним договором становить 298870,87 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 386 693,10 грн., в тому числі: за кредитом 250149,93 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 1997617,50 грн., за процентами 21110,93 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 168585,55 грн., пеня за прострочення тілу кредиту 5564,95 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 44440,02 грн., пеня за прострочення відсотків по кредиту 22045,66 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 176050,03 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 525, 526, 553-554, 590, 1050, 1054 ЦК України, позивач просив суд позов задовольнити та стягнути судовий збір в сумі 3441,00 грн. (а.с. 2-5).

Представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7, в судове засідання не зявився, але в досудовому засіданні надав письмові заперечення проти позову від 10 квітня 2014 року, у яких зазначав, що використання Банком грошової одиниці долара США, як предмету кредитування суттєво погіршує її становище як позичальника та споживача у порівнянні з Банком в умовах кризи. Тому умови кредитного договору є несправедливими. У звязку з істотною зміною обставин, якими позичальник керувалася при укладенні договору, та підвищенням розміру боргу умови договору змінились, що є підставою для зміни або розірвання кредитного договору. За таких підстав представник відповідачів просив суд у задоволенні позову відмовити (а.с. 92-94).

Заочним рішенням суду першої інстанції позов Банка задоволено. Суд стягнув солідарно з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 2386693,10 грн., та судові витрати в сумі 3555,70 грн. (а.с. 136).

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11 листопада 2015 року заяву відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 174-175).

У апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 просять рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд першої інстанції розглянув справу за відсутністю відповідачів, чим порушив їх права, в порушенні ст. 534 ЦК України кредит не зазначений в гривневому еквіваленті, тому при укладанні договору позичальник помилявся щодо наслідків суттєвого підвищення курсу долару США, умови договору не відповідають ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості, у звязку з підвищенням розміру боргу у звязку з підвищенням розміру заборгованості. Умови договору істотно змінились, що призвело до погіршення фінансового становища сімї та згідно із ст. 652 ЦК України є підставою для зміну або розірвання кредитного договору (а.с. 199-202).

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_7, в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. 21 квітня 2016 року відповідачка ОСОБА_5 звернулась до суду апеляційної інстанції з заявою про відкладення розгляду справи у звязку з її хворобою, але надана нею медична довідка не є належним доказом у підтвердженні поважності причини неявки в суд, відповідач ОСОБА_6М не надав будь-яких доказів у підтвердженні поважності причин неявки в суд. Тому, з огляду на поведінку відповідачів у суді першої інстанції, що привело до тривалого розгляду справ, колегія суддів вважає, що законних підстав для відкладення розгляду справи немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, пояснення на апеляцію представника позивача ПАТ «ОСОБА_3 Аваль» - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачів задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Як зазначено у частинах 1 та 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 жовтня 2006 року відповідачка ОСОБА_5 звернулась до Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «ОСОБА_3 Аваль») з заявою про надання споживчого кредиту в сумі 220000 дол. США, що підтверджується її заявою керівнику ООФ АППБ «Аваль» №530 від 29 вересня 2006 року (а.с. 15-18).

23 жовтня 2006 року між Банком та відповідачкою ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №014/0054/74/67366 з додатками, за яким позичальнику було передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 220000 дол. США на строк до 23 жовтня 2021 року із сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитними коштами з погашенням кредиту та відсотків за користування кредитом щомісячно згідно Графіку (а.с. 21-22,23, 24-26, 27-30).

Одночасно в забезпечення зобовязань за кредитним договором між Банком та відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір поруки №014/0077/54/673668/1, за яким поручитель зобовязався відповідати перед Банком солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором (а.с. 35).

Відповідно до п.4.1 кредитного договору ОСОБА_3 виконав свої зобовязання за договором та надав кредит в сумі 220000 дол. США через касу Варненського відділення Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 Аваль», про що свідчить заява позивачки про видачу готівки№5 від 23 жовтня 2006 року (а.с. 31).

У порушення умов кредитного договору позичальник не виконує зобовязання за кредитним договором. 12 березня 2014 року позичальнику та поручителю направлені вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, які залишені без задоволення (а.с. 32, 36).

Станом на 26 березня 2012 року заборгованість за кредитним договором становить 298870,87 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 2 386 693,10 грн., в тому числі: за кредитом 250149,93 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 1997617,50 грн., за процентами 21110,93 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 168585,55 грн., пеня за прострочення тілу кредиту 5564,95 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 44440,02 грн., пеня за прострочення відсотків по кредиту 22045,66 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 176050,03 грн. (а.с. 6-14).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив з того, що позичальник, відповідачка ОСОБА_5, та поручитель, відповідач ОСОБА_6, не виконали взяті на себе зобовязання за кредитним договором та договором поруки в сумі, строки та на умовах, що передбачені вказаними договорами. Тому права позивача були порушені і у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають судовому захисту шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку.

Посилання відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд у порушення ст. 169 ЦПК України розглянув справу за відсутності сторін у справі та їх представника ОСОБА_7, чим порушив їх процесуальні права, не приймаються до уваги за таких підстав.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 грудня 2013 року відкрито провадження у справі та призначений попередній розгляд справи на 23 грудня 2013 року (а.с. 71).

Попередній розгляд справи відкладався неодноразово:

на 23 грудня 2013 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засіданні не зявились, розгляд справи був відкладений на 05 лютого 2014 року (а.с. 72, 74),;

22 січня 2014 року відповідачі уклали договір про представництва та надання адвокатських послуг с адвокатом ОСОБА_7 (а.с. 79,80,81);

на 05 лютого 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з занятістю у кримінальній справі у Київському районному суді м. Одеси, розгляд справи був відкладений на 13 березня 2014 року(а.с. 75-77, 78);

на 13 березня 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з занятістю у кримінальній справі у Бориславському районному суді Херсонської області, розгляд справи був відкладений на 10 квітня 2014 року (а.с. 83-86,88,91);

на 10 квітня 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, зявився представник відповідачів, який подав заперечення проти позову, розгляд справи був відкладений на 26 травня 2014 року (а.с. 92-94,95);

на 26 травня 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, зявився представник відповідачів, розгляд справи був відкладений на 02 липня 2014 року (а.с. 100);

на 02 липня 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в Болградському РВ УМВС України в Одеській області, розгляд справи був відкладений на 13 жовтня 2014 року у звязку з відпусткою судді (а.с. 101,102, 103, 105);

на 13 жовтня 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в кримінальній справі у Київському районному суду м. Одеси, розгляд справи був відкладений на 20 листопада 2014 року (а.с. 106,107, 108, 109, 110).

на 20 листопада 2014 року сторони були викликані в суд належним чином, в судове засідання не зявились, представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в Дніпровському районному суду м. Києва (а.с. 114,115, 116, 117,122).

Ухвалою Ізмаїльського районного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року було призначено судове засідання на 21 січня 2015 року (а.с. 123).

На 21 січня 2015 року сторони були викликані в суд належним чином, оскільки був сповіщеній представник відповідачів, в судове засідання сторони не зявились, 16 січня 2015 року представник відповідачів звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю у Дніпровському районному суду м. Києва. 21 січня 2015 року он же звернувся до суду з клопотанням про витребування у Банку доказів виписки про рух грошових коштів з урахуванням сплати за кредит та деталізований розрахунок заборгованості за кредит (а.с. 124, 125-127, 131-132, 133).

У пунктах 5, 13 та 14 постанови №5 Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що попереднє судове засідання є процесуальною формою підготовки справи до судового розгляду і повинно бути призначене й проведене протягом одного місяця з дня відкриття провадження у справі. Разом з тим суди повинні мати на увазі, що для деяких категорій справ установлені скорочені строки їх розгляду (частина перша статті 157 ЦПК), тому попереднє судове засідання слід призначити і проводити в такий термін, щоб забезпечити їх своєчасний розгляд.

Відкладення проведення попереднього судового засідання відповідно до частини восьмої статті 130 ЦПК можливе лише за заявою однієї або обох сторін чи їх представників за умови встановлення судом наявності поважних причин для їх неявки до суду. Не виключається можливість оголошення перерви у проведенні попереднього судового засідання у звязку з необхідністю повідомлення чи подання доказів (наприклад у разі предявлення зустрічного позову), для врегулювання спору до судового розгляду, предявлення зустрічного позову чи позову третьої особи із самостійними вимогами. Проте як відкладення проведення попереднього судового засідання, так і оголошення в ньому перерви мають здійснюватися в межах установленого строку його проведення (стаття 129 ЦПК).

При зясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обовязки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. У деяких випадках тягар доказування регулюється нормами матеріального права. Наприклад, згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобовязаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК).

Докази, які збираються або подаються сторонами (показання свідків, письмові чи речові докази), повинні стосуватися суті спору (предмета та підстави позову). Тому, вирішуючи, наприклад, питання про виклик свідків, в усіх випадках слід вимагати від сторін пояснення, які саме обставини можуть бути підтверджені ними (стаття 136 ЦПК). Це ж стосується й вирішення питання про витребування інших доказів (письмових, речових). Докази, які не стосуються справи й предмета доказування (стаття 58 ЦПК), або одержані з порушенням порядку, встановленого законом, або якими не можуть бути підтверджені певні обставини справи (стаття 59 ЦПК), судом не повинні прийматися.

Відповідно до статті 131 ЦПК суди мають установлювати строк на подання доказів з урахуванням часу, необхідного для їх подання, про що зазначається в ухвалі попереднього судового засідання. Крім того, суд повинен розяснити сторонам наслідки неподання доказів: докази, подані з порушенням установленого строку, не приймаються, якщо сторона не доведе, що їх подано несвоєчасно з поважних причин. Неподання чи несвоєчасне подання доказів без поважних причин, що направлено на затягування процесу, може бути розцінено судом як зловживання процесуальними правами, що має бути мотивовано в судовому рішенні.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обовязки.

Відповідачі скористалися своїми процесуальними правами на власний розсуд і не зявилися в судове засідання без поважних причин, тому немає підстав вважати, що судом порушені їх права на участь в судовому засіданні.

Відношення відповідачів та їх представника ОСОБА_7 до розгляду справи (представник відповідачів лише двічі зявився до судового засідання) свідчать про те, що вони без поважних причин не скористувались під час досудового розгляду правом на подачу доказів у встановлені законом строки у підтвердженні заперечень проти позову та неодноразовими клопотаннями про відкладення розгляду справи (шість клопотань) зловживали своїми процесуальними правами та всіляка затримували розгляд справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що відповідачі та їх представник не зявились в останнє судове засідання без поважних причин й згідно ст. 169 ЦПК України суд першої інстанції мав права розглянути справу за їх відсутністю

Доводи наведені, в апеляційній скарзі відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки суд першої інстанції не врахував, що в порушення ст. 534 ЦК України кредит не зазначений в гривневому еквіваленті, тому при укладанні договору позичальник помилявся щодо наслідків суттєвого підвищення курсу долару США, те, що умови договору не відповідають 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості, у звязку з підвищенням розміру боргу у звязку з підвищенням розміру заборгованості. Умови договору істотно змінились, що призвело до погіршення фінансового становища сімї та згідно із ст. 652 ЦК України є підставою для зміну або розірвання кредитного договору, не приймається до уваги за таких підстав.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами.

Укладаючи кредитний договір, відповідачка ОСОБА_5 погодилась з його умовами, частково виконувала договір до 15 квітня 2012 року, не мала права на односторонню відмову від виконання договору, на протязі десяти років не оспорювала умови договору, не ставила питання про його зміну або розірвання згідно із ст. 652 ЦК України, тому у даному випадку законних підстав для відмови у позові немає.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У випадку неналежного виконання позичальником кредитного зобовязання позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких згідно з умовами договору визначено періодичними щомісячними платежами, має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Однак позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 4 статті 267 ЦК України).

Як вже зазначалось, за змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Однак відповідачі не скористались своїм правом на звернення до суду з заявою про застосування строку позовної даності, тому апеляційний суд позбавлений можливості застосувати цей строк за своєю ініціативою.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір боргового зобовязання (разом із нарахованою індексацією та трьома процентами річних).

У даному випадку розмір неустойки не перевищує значно розмір боргового зобовязання, тому до спірних правовідносин норму частини третьої статті 551 ЦК України застосувати неможливо.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс 13, та в постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-100цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно із п. 10.4 кредитного договору до всіх правовідносин, повязаних з укладанням та виконанням цього договору, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. ст. 257, 258 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачі повинні були довести в судовому засіданні суду першої інстанції обставини, на які посилались як на заперечення проти позову, але в суді першої інстанції не надали належних доказів у підтвердження вказаних заперечень, тому ці обставини є не доведеними. До апеляційної скарги відповідачки також не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідачі та їх представник ОСОБА_7 не надали ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції свій розрахунок заборгованості за кредитним договором та не оспорювали його, не містяться таких доводів й у апеляційній скарзі.

Навпаки, Банк надав суду першої інстанції детальний та обґрунтований розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 26 березня 2012 року з яким погодився суд першої інстанції (а.с. 6-14).

За таких підстав, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити, заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 21 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_8

ОСОБА_2