АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб:

представника стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

боржника ОСОБА_3

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Венгель ЮліїЮріївни про встановлення ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою представником ОСОБА_2

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні подання головного державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області Венгель Ю.Ю. про встановлення боржнику за виконавчим провадженням ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Справа №758/5203/16-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/9220/2016
Головуючий у суді першої інстанції:М.О. Шаховніна
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_7 (стягувач за виконавчим провадженням) через свого представника подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду скасувати, як незаконну та необґрунтовану, постановлену з порушенням норм матеріального права, та постановити нову про задоволення подання. В обґрунтування посилається на те, що при розгляді подання державного виконавця суд безпідставно не взяв до уваги та не дослідив обставини того, що протягом майже двох років боржнику було відомо про відкрите виконавче провадження, але він не тільки не виконував рішення суду, а й вчиняв дії по унеможливленню звернення стягнення на його майно, що являє собою ухилення від виконання зобов'язання.

Представник стягувача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

Боржник ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали доводи викладені в ній безпідставними, а постановлену судом першої інстанції ухвалу законною та обґрунтованою.

Заявник головний державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Київській області Венгель Ю.Ю. у судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за її відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 312 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу суду першої інстанції і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Так, відмовляючи у задоволення подання державного виконавця суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем на час звернення до суду з даним поданням не реалізовані всі заходи передбачені законом для виконання рішення суду, відсутні докази ухилення боржника від виконання рішення суду, а тому дійшов висновку про те, що дане подання є передчасним.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони суперечать зібраним по справі доказам та вимогам закону з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» (ст. 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене у частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Як вбачається із матеріалів справи, у період з 07.07.2014 року по 10.12.2014 року у ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області перебувало виконавче провадження № 43888311 з примусового виконання виконавчого листа № 2/756/5590/13, виданого 30.05.2014 року Оболонським районним м. Києва на підставі рішення від 09.12.2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості в сумі 4 077 795,74 грн. та судового збору. Рішення суду виконано не було, виконавче провадження було закінчено на підставі п. 10 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

06.01.2015 року державним виконавцем ВПВР УДВС ГТУЮ у Київській області було повторно відкрито виконавче провадження ВП № 46061900 за вказаним виконавчим листом ( а.с. 27). Разом з постановою про відкриття провадження було винесено постанову від 06.01.2015 року про накладення арешту на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 25,26).

Божником ОСОБА_3 в строк, наданий для добровільного виконання, рішення суду виконано не було.

Також з матеріалів вбачається, що боржнику ОСОБА_3 відомо про виконавче провадження та він ознайомлений із його матеріалами, що підтверджується його клопотанням (а.с.29).

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Так, Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV. За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а лише при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного суду України від 01.02.2013 року викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення відїх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем було проведено ряд заходів з примусового виконання рішення.

Так, 08.07.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

25.07.2014року державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Однак, боржник 16.07.2014 року (після накладення арешту) зняв в органах МРЕВ ДАІ автотранспортний засіб FIAT NUOVO DOBLO, 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1. В такий спосіб боржник фактично уникнув небезпеки щодо звернення стягнення на зазначений автотранспортний засіб.

Оскільки дії державного виконавця з примусового виконання рішення суду виявилися безрезультатними, державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження права виїзду боржника за межі України.

Так, 13 травня 2015 року Подільським районним судом міста Києва було розглянуто подання відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Київській області щодо обмеження права виїзду боржника за межі України, та постановлено ухвалу про відмову в задоволенні цього подання. Тоді суд вирішив, що обмеження виїзду за межі України боржника є передчасною мірою, бо державним виконавцем не доведено ухилення боржника від виконання рішення суду. Суд зазначив, що державним виконавцем було надано до судової справи не всі матеріали виконавчого провадження.

01 липня 2015 р. указана ухвала була залишена без змін Апеляційним судом м.Києва. Разом з тим апеляційний суд зазначив, що за наявності об'єктивних даних щодо ухилення боржника від виконання рішення суду державний виконавець не позбавлений права повторно звернутись до суду з відповідним поданням в порядку, передбаченому законом.

Після повторного відкриття виконавчого провадження (постанова від 06.01.2015 року а.с. 26), державним виконавцем 06.01.2015 року було накладено арешт на все майно боржника (а.с. 25) та на грошові кошти, що містяться на рахунках у банку (а.с. 24) Отже, з метою примусового виконання рішення суду, державний виконавець вчинив ряд виконавчих дій за результатами яких повторно звернувся до суду із поданням про встановлення ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Державним виконавцем було встановлено, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Украйни вих. №109/02-1-30/3 від 17.02.2016 боржник ОСОБА_3 протягом 2014-2015 рр. багаторазово перетинав кордон України. Очевидним є те, що такі поїздки пов'язані з витрачанням грошових коштів у значному розмірі. При цьому з 28.04.2014 по 08.05.2014 р. він перебував у Жироні (Іспанія), а з 22.06.2015 по 29.06.2015 він перебував в Анталії (Туреччина).

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що будучи належним чином повідомленим про необхідність виконання рішення суду та наслідки невиконання рішення, ОСОБА_3 витрачаються значні грошові кошти для поїздок за кордон, ним за період з моменту ухвалення рішення суду (09.12.2013 року) по теперішній час не вчинено жодних дій по поверненню ОСОБА_1 суми боргу, не сплачено жодної копійки грошових коштів, стягнутих з нього за рішенням суду.

Факт того, що боржник належним чином повідомлений про хід виконавчих дій підтверджується тим, що він та його представник регулярно ознайомлюються з матеріалами виконавчого провадження (про що роблять відповідні заяви та проставляють підписи), підтримують регулярне листування із державним виконавцем, а також регулярно звертаються до суду з приводу дій державного виконавця та Відділу. Зазначені обставини колегія суддів розцінює як навмисне створення боржником формальної видимості його бажання виконати рішення суду, в той час, як фактично боржник ухиляється від виконання рішення суду.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Встановлення наявності зобов'язання у боржника, в даному випадку грошового зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором позики, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов'язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 є особою, якій на підставі закону може бути відмовлено у виїзді за кордон і відповідні органи прикордонної служби України, за умови наявності в них відповідної інформації, мають право відмовити такій особі у виїзді за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду даної справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 вчинялися будь-які дії щодо виконання рішення суду.

Разом з тим відсутні докази наявності об'єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду, хоч в будь-якій його частині.

Зазначене свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду, так з 09.12.2013 року він живе повноцінним життям, харчується, одягається, часто їздить за кордон, але жодної копійки боргу ОСОБА_1 не сплатив.

Колегія суддів вважає, що така крайня міра примусового заходу як обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконувати свої зобов'язання за рішенням суду. Іншого дієвого механізму змусити боржника виконати рішення суду діюче законодавство не містить, а тому саме з метою виконання рішення суду, колегія вважає за необхідне застосувати до боржника таку міру примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за кордон. Отже, висновок суду про те, що подання про встановлення ОСОБА_3 тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа є передчасним оскільки державним виконавцем не реалізовані всі заходи передбачені законом для виконання рішення суду є помилковим та спростовується наявними у матеріалах справи доказами.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження у суді апеляційної інстанції, вони повністю спростовують висновки суду першої інстанції.

Тому, колегія суддів вважає, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_3 підлягає задоволенню, оскільки факт ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду знайшов своє підтвердження під час розгляду даної справи.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасування з постановленням нової про задоволення подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Венгель Ю.Ю.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.2 ст. 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України , колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, задовольнити.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 21 квітня 2016 року скасувати та постановити нову ухвалу наступного змісту.

Задовольнити подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Венгель ЮліїЮріївни.

Тимчасово обмежити право виїзду за межі України ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1) без вилучення паспортного документу до виконання ним своїх зобов'язань за виконавчим листом виданим 30.05.2014 року Оболонським районним судом м. Києва у справі №2/756/5590/13 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики б/н від 23.09.2009 року у сумі 4074240,03 грн. та судового збору у сумі 3555,71 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: