Справа № 639/1523/16-ц
Провадження № 2/639/958/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

при секретарі - Луценко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей.

Позивачка в обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 19.02.2005 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивачка зазначає, що з відповідача на її користь згідно виконавчого листа, виданого Жовтневим районним судом м. Харкова, призначені аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

ОСОБА_1 вказує, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають на її утриманні та мають цілий комплекс хронічних захворювань, які потребують постійного й системного лікування. Позивачка зі свого боку виконує покладені на неї батьківські обов'язки, а також несе додаткові витрати на лікування й розвиток дітей, однак відповідач зі свого боку ігнорує вимоги ст. 185 СК України і самоусунувся від допомоги на дітей -інвалідів, у зв'язку з чим позивачка просить ухвалити рішення, в силу якого стягувати з відповідача на її користь додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2000 грн. щомісячно до досягнення ними повноліття.

У судовому засіданні позивачка підтримала позов у повному обсязі, посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Крім того, надала до суду заперечення, в яких просила у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позовні вимоги необґрунтовані, безпідставні та протирічать вимогам чинного законодавства. В обгрунтування заперечень проти позову представник відповідача вказувала, що відповідач, починаючи з дня народження кожного з дітей і по теперішній час не припиняв їх утримувати та матеріально забезпечувати, постійно приймає участь у їх вихованні. При цьому представник відповідача зазначила , що надані позивачем в якості доказів копії чеків про купівлю ліків є неналежними та неприпустимими доказами, оскільки вони не містять жодних даних щодо предмета доказування, не містять інформацію хто купував ліки (особу покупця), не містять інформацію для кого саме з дітей вони придбані, відсутні будь-які рецепти, призначення лікарів щодо визначення періоду та необхідності їх вживання . Крім того, представник відповідача вказує, що позивачем не надано ані доказів, ані розрахунку, ані обґрунтування необхідності додаткових витрат на дітей саме у розмірі 2000 грн. Також, просила суд прийняти до уваги, що у відповідача на утриманні знаходиться мати ОСОБА_6, яка є пенсіонеркою та інвалідом 2 групи, а також його бабуся, яка також є пенсіонеркою.

Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Батьками малолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до свідоцтв про народження дитини є сторони по справі (а.с.6,7).

07.08.2015 року Жовтневим районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист, згідно якого, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25.02.2015 року, яке набрало законної сили 23.03.2015 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання їх спільних малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менш 30 % про житнього мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 04 лютого 2015 року і до досягнення повнолітнього віку дитини (а.с.9).

Як вбачається з довідок № 105 та № 106 від 10.10.2014 року, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Адміністрації Жовтневого району Харківської міської ради та отримує допомогу на дитину- інваліда ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, з 10.06.2013 року по 14.01.2029 року, номер особової справи 605273 та на дитину- інваліда ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з 21.10.2005 року по 21.06.2021 року, номер особової справи 605274 (а.с.10).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 13.03.2015 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на її утримання в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , шести років.

Відповідно до положень Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11, дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження.

Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Обов'язок батьків по утримуванню дітей до досягнення ними повноліття закріплено в ч. 2 ст. 51 Конституції України і ст. 180 Сімейного кодексу України.

Згідно ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно вимог ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

В зазначеній нормі закону йдеться про те що обов'язок у батьків брати участь у додаткових витратах виникає лише за умови, якщо ці витрати пов'язані з особливими обставинами, тому особа, яка звертається з вимогами про стягнення додаткових витрат, в порядку статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язана доводити не тільки факт того, що на дитину були додатково понесені витрати, а й те, що ці витрати були понесені у зв'язку з особливими обставинами, у даному випадку - у зв'язку з хворобою дітей.

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Таким чином, встановленню підлягає наявність саме особливих обставин, зокрема, пов"язаних з розвитком здібностей дітей, хворобою, що вимагає додаткових витрат.

Відповідно до п. 18 Постанови пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, звернути увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надала суду письмові докази, які підтверджують, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно виписки від 19.08.2015, виданої Спеціалізованим медико-генетичним центром Харківської обласної державної адміністрації поставлено діагноз: муковісцидоз, типова форма, з хронічною панкреатичною недостатністю; хронічний бронхіт; вторична кардіоміопатія; доліхосігма; алергічний риносинусит; порушення фолатного циклу; недиференційована дисплазія поєднувальної тканини. Дитина є інвалідом з дитинства по спадковому генетичному захворюванню, потребує догляду та безперервної, комплексної, довічної терапії (а.с.11).

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, часто хворіє бронхітом та має діагноз: муковісцидоз, типова форма з панкреатичною недостатністю; обструктивний бронхіт; вторична кардіоміопатія. Дитина потребує безперервної довічної комплексної терапії, що підтверджується випискою із генетичної карти від 29.04.2015 року, виданої Спеціалізованим медико-генетичним центром Харківської обласної державної адміністрації (а.с.12).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, прийнятої резолюцією № 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року та ратифікованою Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Проте, позивач в порушення вимог стю. 60 ЦПК України не надала достатніх , належних та допустимих доказів на підтвердження потреби в додаткових витратах на лікування дітей саме у сумі 2000 грн. , як і не були надані жодні докази щодо розміру витрат, які необхідно зробити в майбутньому для лікування дітей, їх оздоровлення.

Оригіналів чеків або будь-яких інших допустимих доказів на підтвердження реально понесених позивачем витрат суду також не було не надано. Клопотання про витребування судом відповідних доказів , не зважаючи на роз'яснення судом положень ч.4 ст.10, 137 ЦПК України, позивачем не було заявлено.

Таким чином, вирішуючи спір щодо стягнення додаткових витрат на утримання малолітніх дітей, суд , враховуючи вказані вище обставини та досліджені докази, що містяться в матеріалах справи, зазначає, що позивачкою не доведено у судовому засіданні належними та допустими доказами позовні вимоги у встановленому нею розмірі 2000 грн. , що є підставою для відмови у задоволенні необгрунтованого позову.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку з їх недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 5, 6, 10, 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 217 ЦПК України, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 7, 141, 180, 185 СК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей- відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.М.Гаврилюк