Справа № 2-331/12 Головуючий у І інстанції Пінкевич Н. С.
Провадження № 22-ц/780/1700/16 Доповідач у 2 інстанції Іванова І. В.
Категорія 46 26.04.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Касьяненко Л.І., Білоконь О.В.

при секретарі - Якимчук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, Боярська міська рада Києво-Святошинського району Київської області, треті особи управління Держгеокадастр у Києво-Святошинському районі Київської області про визнання недійсним та скасування рішень, державного акту, зобов'язання вчинити дії,-

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею земельної ділянки на АДРЕСА_1. З часу придбання земельної ділянки, вона не може нею користуватись, оскільки відповідачка постійно чинить їй перешкоди. На її земельній ділянці ОСОБА_3 засадила городні культури, завезла будівельні матеріали. Вирішити спір в добровільному порядку вони не можуть, оскільки відповідачка вважає дану земельну ділянку своєю. Своїми неправомірними діями відповідачка порушує її права власника, вільно володіти і користуватись своєю власністю.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом звільнення нею земельної ділянки.

При розгляді справи позивачка ОСОБА_2 подала уточнені позовні вимоги (т.3 а.с.243). Вказала, що відповідачкою ОСОБА_3 самовільно побудовано садовий будинок. Будь-яких дозволів на будівництво вона не давала, не отримувались вони й у відповідних установах. Даним будівництвом порушені її права як власника земельної ділянки.

Просила суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні належної їй на праві власності земельної ділянки, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованого будиночку, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

У судовому засіданні відповідачки ОСОБА_3 подала зустрічну позовну заяву. Свої вимоги мотивувала тим, що вона за рішенням міської ради від 13 березня 2006 року їй передано у власність земельну ділянку та надано дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, що знаходить в АДРЕСА_1. Зважаючи на великий обсяг та тривалість часу на її виготовлення, вона впродовж 2007-2009 років виготовляла проект. Після чого подала його до міськради, але вони відмовились приймати її проект. Її неодноразові звернення залишались не розглянутими по суті. Натомість їй стало відомо, що її земельну ділянку було передано ОСОБА_4, який в подальшому продав її земельну ділянку ОСОБА_2 Вважає, що передача земельної ділянки у власність, отримання державного акту, укладений правочин є недійсними, оскільки відбулось в грубим порушенням земельного законодавства. Зокрема, при отриманні державного акту ОСОБА_4 не отримував погодження меж у суміжних землевласників, не розробив свій проект, а просто використав її проект. Предметом договору купівлі-продажу була земельна ділянка, яка була передана їй у власність.

Просила суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватними нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В., зареєстрований в реєстрі за №434; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серія НОМЕР_1 від 23 листопада 2010 року; визнати недійсними та скасувати рішення Боярської міської ради №50/2838 від 18 серпня 2010 року, №08/424 від 30 листопада 2006 року, №09/425 від 21 грудня 2006 року, №6/268 від 10 лютого 2011 року; визнати її право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1; зобов'язати Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеусрою по відведенню їй у власність земельної ділянки АДРЕСА_1 та зобов'язати їх оформити їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

При розгляді справи ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги (т.4 а.с. 40-52). Вказала також, що нею отримані всі погодження, погоджено і суміжні межі. Натомість міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку, що порушує її право. При цьому в неї земельна ділянка не вилучалась. Отриманий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку містить недостовірні відомості щодо суміжних землевласників. У подальшому ОСОБА_4 незаконно продав земельну ділянку ОСОБА_2, яку вона особисто попереджала про незаконність отримання ОСОБА_4 земельної ділянки. Крім того зазначила, що оскільки є судове рішення про визнання незаконним рішення ради №6/268 від 10 лютого 2011 року, тому відпала необхідність вимагати його скасування. Вона неодноразово зверталась до міської ради із заявами по надання їй земельної ділянки, затвердження її проекту, але отримувала формальні відписки, але потім виявилось, що її земельну ділянку передано іншій особі.

Остаточно ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №36/1660 від 10 грудня 2008 року «про надання земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність в АДРЕСА_1 ОСОБА_4»; визнати недійсними та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №50/2938 від 18 серпня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_4»; визнати недійсним та скасувати рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №08/424 від 30 листопада 2006 року та №09/425 від 21 грудня 2006 року; визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 23 листопада 2010 року, виданий ОСОБА_4; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 14 квітня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4; зобов'язати Боярську міську раду Києво-Святошинського району Київської області та управління Держкомзему України в Києво-Святошинському районі затвердити проект землеустрою по відведенню їй у власність земельної ділянки АДРЕСА_1 та зобов'язати їх оформити та видати їй державний акт про право власності на дану земельну ділянку; стягнути з відповідача судові витрати по справі.

Боярська міська рада заперечувала проти зустрічного позову, посилаючись на те, що Боярською міською радою проведено 46 сесій, а рішення останньої 47 сесії визнано незаконними, тому у ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку прав не виникло, а отже і не було порушено її права. (т.2 а.с.238)

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №36/1660 від 10 грудня 2008 року про надання ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в м. Боярка для будівництва та обслуговування житлового будинку на АДРЕСА_1; надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Визнано недійсним та скасовано рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №50/2938 від 18 серпня 2010 року про затвердження ОСОБА_4 проекту землеустрою на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в м. Боярка на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Визнано недійсним та скасовано державний акт серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виданий 23 листопада 2010 року ОСОБА_4

Визнано недійсним, укладений 14 квітня 2011року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі просить рішення скасувати та уз хвалити нове про задоволення її позову та відмови у задоволенні зустрічного позову.

Посилається на незаконність висновку суду про те, що міська рада своїм рішенням від 13 березня 2006 року передала спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_3, оскільки такий висновок суперечить ст.ст.118,122,125 Земельного кодексу України. Крім того, зазначила, що судом не враховано те що, Боярська міська рада своїм рішенням від 21.12.2006 року визнала правомірність проведення тільки 46 сесій, тому рішення 47 сесії на у тому числі і спірне рішення визнано нечинними. В подальшому, у 2007 році міською радою надавався дозвіл на збір матеріалів для надання земельної ділянки по вул.Лисенка в оренду ТОВ «Арсенал 777», проте останній, 28 жовтня 2008 року відмовився від цієї земельної ділянки, після чого 10 грудня 2008 року земельна ділянка була надана ОСОБА_6 Тому апелянт вважає безпідставним висновок суду, що ОСОБА_3 частково виконала рішення ради від 13.03.2006 року. Крім того, ОСОБА_2 у скарзі зазначила, що встановлення судом факту того, що ОСОБА_3 у 2008-2011 роках зверталась до міської ради з чисельними заявами про надання їй земельної ділянки говорить про те, що остання розуміла що рішення ради від 13 березня 2006 року прийнято з порушенням законодавства, тому повторно зверталась до міськради з заявами щодо отримання земельної ділянки.

Не погоджується апелянт і з висновком суду про те, що ОСОБА_3 після прийняття радою рішення почала його виконання та виготовлення відповідних проектів. Посилається, що такий висновок не відповідає обставинам справи, оскільки ОСОБА_3 уклала договір про виготовлення проекту землеустрою лише 9 липня 2009 року, тоді як ще 10 грудня 2008 року спірна земельна ділянка вже була надана ОСОБА_4, таким чином апелянт вважає, що ОСОБА_3 з 2006 року до часу прийняття рішення, яким земельна ділянка передана ОСОБА_4, жодних дій пов'язаних з реалізацією свого права не вчинила.

Також ОСОБА_2 зазначила у своїй скарзі, що ОСОБА_3 не довела того, що земельна ділянка АДРЕСА_1 співпадає повністю чи частково з ділянкою яку вона придбала за договором купівлі-продажу, оскільки вони мають різне цільове призначення, крім того генеральним планом міста Бояркине передбачені на масиві Лисенка земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства.

Позивачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі просить внести зміни в рішення та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а саме додатково задовольнити вимоги про визнання недійсними та скасування рішень Боярської міської ради №08/424 від 30.11.2006 року та №09/425 від 21.12.2006 року, і про зобов'язання міської ради та Управління Держгеокадастру затвердити проект землеустрою по відведенню ОСОБА_3 у власність земельної ділянки, оформити кадастровий номер, видати державний акт про право власності на цю земельну ділянку відповідно до вимог закону, який діяв на час виникнення спірних правовідносин. Крім того, просить зробити перерозподіл судових витрат.

ОСОБА_3 посилається на те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог про зобов'язання затвердити проект землеустрою по відведенню їй у власність земельної ділянки та зобов'язання оформити кадастровий номер і видати їй державний акт, оскільки такі вимоги випливають зі змісту ст.ст.15,16 ЦК України, Боярська міська рада підтримала її позовні вимоги, при цьому суд не аргументував свого рішення щодо їх відмови.

Крім того, ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції у рішенні помилково зазначив Управління Держгеокадастру третьою особою, а не співвідповідачем, а Реєстраційну службу суд взагалі не зазначив, як третю особу без самостійних вимог, яка бере участь у справі. Суд також відмовив у задоволенні її вимоги про визнання права власності на спірну земельну ділянку, проте ця вимога була знята нею з розгляду після уточнення позову, також як і вимога про визнання недійсним та скасування Боярської міської ради № 6/268 від 10.02.2011 року. Крім того, вважає помилковим висновок суду що всі оскаржені нею рішення ради вже скасовані, оскільки рішення Боярської міської ради № 08/424 від 30.11.2006 року та № 09/425 від 21.12.2006 року повинні також бути визнані судом не чинними та скасовані, оскільки порушують її законні права та інтереси і їх існування суперечить самому рішенню суду, винесеному у цій справі.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 вважає скаргу безпідставною і необґрунтованою, просить її відхилити, а рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників на підтримання своїх апеляційних скарг, представників Боярської міської ради та прокуратури, які не заперечували проти апеляційної скарги ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими Доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в задоволені позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції не виконані.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічного позову і відмову у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням ради ОСОБА_3 була передана земельна ділянка з індивідуальними ознаками у власність, на час прийняття рішення про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку проекту земелеустрою радою не вирішувалось питання про вилучення у ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, тобто не було дотримано порядку вилучення земельних ділянок у попереднього користувача, рішення було чинне та ОСОБА_3 виготовляла проект, тому фактично міська рада двічі передала одну й ту ж земельну ділянку, що порушує право ОСОБА_3, тому оспорюванні останньою рішення, виданий на їх підставі державний акт на право власності на земельну ділянку, прийняті з порушенням земельного законодавства і порушують право позивача за зустрічним позовом.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, поскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 373 ЦК України передбачено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Зважаючи на ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності до п.п. «а»та «б»ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад відносяться розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок у власність із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Пунктом «в»ч. 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч. 6-11 ст. 118 Земельного Кодексу України (в редакції станом на час надання ОСОБА_3 дозволу на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно з ч.ч. 6-10 ст. 118 Земельного Кодексу України (в редакції станом на час надання ОСОБА_4 дозволу на розробку проекту відведення спірної земельної ділянки), громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Вибір місця розташування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відведення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

За змістом ст. 125 ЗК України в редакції, чинній до 01 травня 2009 року: право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

В редакції ст. 125 ЗК України, чинній після 01 травня 2009 року: право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; б) свідоцтвом про право на спадщину. Форми державних актів на право власності на земельну ділянку, право постійного користування земельною ділянкою затверджуються Кабінетом Міністрів України. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

У відповідності до ст. 152 ЗК України власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Статтею 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» передбачено, що самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до п. 1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди земельної ділянкою, затвердженоїнаказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43, державний акт на право власності на земельну ділянку виготовлюється, в тому числі, і на підставі рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність цієї ділянки.

Відповідно до роз'яснень Державного комітету України із земельних ресурсів, викладених в листі №14-17-4/12991 від 11 листопада 2008 року, не вважається самовільним зайняттям земельної ділянки, якщо орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування прийняв рішення про її передачу у власність або надання в користування (оренду). Даний перелік рішень є вичерпним. У разі використання земельної ділянки за наявності будь-яких інших рішень зазначених органів (наприклад, про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, про погодження місця розташування об'єкту тощо), дані дії слід кваліфікувати як самовільне зайняття земельної ділянки.

Встановлено, що 03 лютого 2006 року ОСОБА_3 звернулась до Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області із заявою про надання земельної ділянки під забудову (т.1 а.с.82).

Рішенням 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №47/2452 від 13 березня 2006 року про надання земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам в м.Боярка, надано у власність земельну ділянку та дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3, на АДРЕСА_1, площею 1000 кв.м. (т.1. а.с.83)

Відповідно до рішення позачергової 47 сесії 1 пленарного засідання «Про дострокове припинення повноважень секретаря ради ОСОБА_7» та враховуючи факт не передачі новообраному секретарю ради документації і печаток, Боярська міська рада своїм рішенням № 47/2591 від 13 березня 2006 року вирішила вважати дійсними рішення 47 сесії ради та наступних сесій 4 скликання, розпорядчі, фінансово-банківські документи, на яких підпис завірений печаткою «Виконавчий комітет Боярської міської ради» (т.1 а.с.101).

Рішенням Боярської міської ради 8 сесії 5 скликання № 08/424 від 30.11.2006 року було визнано нечинними рішення останньої 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради, зокрема і рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (т.3 а.с.143).

Вказане рішення ради, зважаючи на наявний в матеріалах справи лист прокуратури Києво-Святошинського району Київської області від 20 жовтня 2011 року оскаржувалось у судовому порядку, розглядалось судами різних інстанції, проте остаточно позов було залишено без розгляду, таким чином вказане рішення Боярської міської ради від 30.11.2006 року не було скасовано в судовому порядку і є чинним (т.1 а.с.191).

Крім того, рішенням Боярської міської ради 9 сесії 5 скликання № 09/425 від 21.12.2006 року вирішено вважати, що Боярською міською радою 4 скликання було проведено 46 сесій (т.3 а.с.140).

Боярська міська рада на запит суду першої інстанції щодо надання оригіналів для огляду та завірених належним чином копії рішення ради № 47/2591 та протоколу від 13.03.2006 року, своїм листом від 20.12.2013 року повідомила що станом на 20.02.2013 року вказані документи в міській раді відсутні (т.2 а.с.114).

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що рішення ради від 30.11.2006 року про те, що прийняті 47 сесією 4 скликання рішення Боярської міської ради, зокрема і рішення про надання дозволу ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, визнані нечинними, у зв'язку з їх відсутністю в міській раді, в судовому порядку не скасовано.

Протягом 2008-2011 років ОСОБА_3 зверталась до міської ради з численними заявами про виділення їй земельної ділянки. На що отримувала відповіді про неможливість надання земельної ділянки через відсутність земель запасу (т.1. 84-87).

09 липня 2009 року ОСОБА_3 уклала договір на виготовлення проекту землеустрою №07/13 та виготовила проект щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована в м. Боярка для ведення особистого селянського господарства, на АДРЕСА_1, площею 1000 кв.м. (т.1 а.с.121).

Також встановлено, що починаючи з 2011 року ОСОБА_3 зверталась до міської ради із заявами про затвердження проекту землеустрою щодо земельної ділянки на АДРЕСА_1. З наявних відповідей міської ради встановлено, що проект не був затверджений, оскільки за результатами голосування питання не набрало потрібної кількості голосів, а також її було повідомлено, що рішень 47 сесії в Боярській міській раді нема в наявності і їх визнано нечинними (листи №Д 3/49-2081.2 від 19.12. 2011 року, №Д 3/49-255.2 від 17 березня 2011 року) (т.1 а.с.89-94, 128, 139).

Головне управління держкомзему у Київській області у відповідь на звернення, ОСОБА_3 було роз'яснено її право на підставі п.10 ст.118 Земельного Кодексу України оскаржити до суду, відмову або залишення без розгляду органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування її клопотання про передачу земельної ділянки у власність (т.1 а.с.183).

Проте, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 до дня звернення до суду з даним зустрічним позовом не оскаржувала дії міської ради стосовно не затвердження їй проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що в судовому порядку оскаржувались наступні рішення ради.

Так, постановою Києво-Святошинського районного суду від 08.06.2006 року у справі № 2-а-167 було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 до Боярської міської ради про визнання протиправними та скасування рішень ради від 09.03.2006 року щодо дострокового припинення його повноважень як секретаря міської ради та обрання іншого секретаря, зміну запису в трудові книжці щодо причин та дати звільнення. Стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до вищезазначеної постанови ОСОБА_7 просив скасувати рішення Боярської міської ради № № 47/2, 47/3, 47/4 від 09.03.2006 року, якими припинено його повноваження як секретаря Боярської міської ради та обрання іншого секретаря. У подальшому, постановою апеляційного суду Київської області від 26.09.2006 року у справі № 22АС-139/2006 апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено та визнано неправомірними всі рішення, прийняті позачерговою 47 сесією IV скликання Боярської міської ради, визнані незаконними та скасовані, у тому числі і рішення 47 сесії IV скликання Боярської міської ради від 13 березня 2006 року, якими мешканцям м. Боярка надано дозволи на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 14.03.2007 року постанову апеляційного суду Київської області від 26.09.2006 року скасовано, а справу передано на новий розгляд. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11.09.2007 року позов ОСОБА_7 залишено без задоволення, а постанову Києво-Святошинського районного суду від 08.06.2006 року - без змін (т.1 а.с.212-233).

В подальшому рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №6/268 від 10 лютого 2011 року було відмінено рішення 47 сесії 4 скликання Боярської міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка» для ведення особистого селянського господарства АДРЕСА_1, громадянам згідно Додатку 1, як рішення які є перевищенням повноважень Боярської міської ради 4 скликання і суперечить чинному законодавству (т.1 а.с.171).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2013 року визнано незаконним, протиправним та нечинним п.1 вищевказаного рішення Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №2/268 від 10 лютого 2011 року. А саме в частині відміни всіх рішення міської ради від 13 березня 2006 року «Про надання земельної ділянки та надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянам міста Боярка для ведення особистого селянського господарства АДРЕСА_1».

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 липня 2014 року постанову районного суду залишено без змін.

Крім того судом встановлено, що 10 грудня 2008 року рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №36/1660 було надано ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку за рахунок земель запасу; надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність (т.3 а.с.150).

Рішенням Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №50/2938 від 18 серпня 2010 року затверджено ОСОБА_4 проект землеустрою на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка розташована в м. Боярка на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку (т.3 а.с.151).

23 листопада 2010 року ОСОБА_4 отримав державний акт серія НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.8).

14 квітня 2011року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.5-7).

Сторонами не заперечується, що ОСОБА_3 без будь-яких дозволів побудувала на спірній земельній ділянці господарську споруду та користується спірною земельною ділянкою.

Обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що оскаржуваними ОСОБА_3 рішеннями органу влади та оспореним договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, права та законні інтереси позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3 не порушені, оскільки відповідно до норм Земельного Кодексу України, останньою не оформлено право власності чи право користування спірною земельною ділянкою та не доведено, що вона користується ділянкою на будь-якій законній підставі.

З матеріалів справі вбачається, що на час передачі Боярською міською радою спірної земельної ділянки ОСОБА_4, у ОСОБА_3 ніякого права на спірну земельну ділянку не виникло, оскільки проект відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_3 затверджено радою не було, крім того рішення ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення цієї земельної ділянки у власність ОСОБА_3 було визнано радою нечинним.

Як вже було зазначено, відповідно до ст. 125 ЗК України в редакції, чинній до 01 травня 2009 року право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Отже, докази про те, що ОСОБА_3 користується земельною ділянкою на будь-якій законній підставі у справі відсутні.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції задовольняючи зустрічний позов виходив із того, що адміністративним судом при розгляді справи щодо оскарження рішенням Боярської міської ради від 10 лютого 2011 року, було встановлено фактичне виконання рішення ради від 13 березня 2006 року, оскільки ОСОБА_3 зайняла надану їй земельну ділянку і приступила до виготовлення проекту землеустрою. Проте, суд першої інстанції, з огляду на те, що спір про право, не вирішувався адміністративним судом, не врахував, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особі, не свідчить про виникнення у неї права на власність чи користування, таке право на власність чи користування виникає тільки після одержання документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Зазначені вище порушення, які допустив суд першої інстанції, призвели до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах справи, ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір в межах заявлених первісних та зустрічних позовних вимог, колегія суддів вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволення, поскільки як вище вказувалося, позивачкою ОСОБА_3 не було надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність набуття прав на спірну земельну ділянку відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4, який набув її у власність відповідно до законодавства шляхом приватизації та відповідачкою ОСОБА_2, яка в свою чергу набула право власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_4

Судова колегія вважає, що оскільки у ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку права власності чи права користування не виникло, тому оспорюваними рішеннями Боярської міської ради, договором купівлі-продажу земельної ділянки та державним актом на право власності на земельну ділянку, її права не були порушені.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не довела факту існування порушених, невизнаних або оспорюваних її прав, свобод та інтересів, які підлягають захисту.

Це також підтверджується поведінкою ОСОБА_3, яка протягом 2008-2011 років неодноразово зверталась до міської ради з заявами про виділення їй земельної ділянки.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що первісні позовні вимоги ОСОБА_2 про те, що відповідачка ОСОБА_3 чинить перешкоди у користуванні належною позивачці на праві власності земельною ділянкою, побудувавши на ділянці без будь-яких дозволів господарську споруду та розташувавши будівельні матеріали, позивачкою доведені, при цьому не спростовані відповідачкою.

Отже, вимоги позивачки ОСОБА_2 обґрунтовані, тому підлягають задоволенню.

За таких обставин, на підставі ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Доводи, наведені у апеляційній скарзі та запереченнях ОСОБА_3 не спростовують наведені висновки колегії суддів.

Відповідно до положень ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому колегія суддів вважає за необхідне стягнути із відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 понесені нею витрати на сплату судового збору у розмірі 438 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_2 належної їй на праві власності земельною ділянкою, площею 0,1000 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться на АДРЕСА_1, шляхом знесення самовільно побудованої господарської споруди, звільнення земельної ділянки від будівельних матеріалів.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 438 грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :