АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3551/16 Справа № 202/2942/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Мороз В. П. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури

ОСОБА_2 в інтересах держави в особі Державної

архітектурно-будівельної інспекції України та

Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Дніпродзержинського МУЮ у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно / а. с. 2-4 /.

В обґрунтування свої позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона вирішила придбати торгівельний павільйон з пивним баром по АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_5

З метою придбання торгівельного павільйону, та з огляду на те, що вона займається бізнесом і не має вільного часу, позивачка 14.05.2015 року передала відповідачу ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 100000 грн., тобто повну вартість торгівельного павільйону з пивним баром.

Потім, 15.08.2015 року, у її присутності та присутності відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 і свідків, - ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 гроші у розмірі 95000 грн., в якості завдатку за нерухоме майно, про що було складено угоду про завдаток.

У той же день, отримавши суму завдатку, ОСОБА_5 видав на ім'я ОСОБА_4 нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження спірним майно, у якій було зазначено, що продати або подарувати його він може тільки ОСОБА_3

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 18.08.2015 року уклали аналогічну угоду про завдаток. Відповідно до умов цієї угоди про завдаток, строк оформлення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, згідно якого позивачка стала б власником майна, встановлено не пізніше 29.08.2015 року.

Так, 29.08.2015 року позивачка приїхала додому до ОСОБА_4 і згідно розписки доплатила залишок вартості нерухомого майна в розмірі 5000 грн., а він передав їй ключі та правовстановлюючі документи на об'єкт, а також зобов'язався впродовж дня нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу.

Однак, відповідач ухиляється від укладання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду з позовом.

Позивачка посилається на те, що під час укладення договору було повне взаєморозуміння. На даний час вона безперешкодно користується придбаним майном, але, будучи власником, не має змоги розпорядитися ним.

За таких обставин, позивачка просить суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу від 29.08.2015 року, згідно якого ОСОБА_5, в інтересах якого за довіреністю діяв ОСОБА_4, продав, а ОСОБА_3 придбала торгівельний павільйон з пивним баром, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 147,7 кв. м; визнати за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон з пивним баром розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 147,7 кв. м / а. с. 2-4 /.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04.11.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Суд визнав дійсним договір купівлі-продажу від 29.08.2015 року, згідно якого ОСОБА_5, в інтересах якого за довіреністю діяв ОСОБА_4, продав, а ОСОБА_3 придбала торгівельний павільйон з пивним баром, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 147,7 кв. м.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон з пивним баром розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 147,7 кв.м.

Також, суд стягнув з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору в розмірі 1000 грн. /а. с. 34-35/.

З таким рішенням від 04.11.2015 року не погодився керівник Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_2 і звернувся з апеляційною скаргою (в інтересах держави, в особі Державної архітектурно-будівельної інспекції України та Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області) в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову позивачці в її позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Зокрема, апелянт вважає, що судом невірно застосовані норми матеріального та процесуального права, допущено неповне з'ясування обставин, що мають суттєве значення для справи, а висновки суду не відповідаю дійсним обставинам справи / а. с. 40-48 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати та ухвалити нове про відмову ОСОБА_3 в її позовних вимогах, в силу ст. 309 ЦПК України, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки, між сторонами фактично був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна торгівельного павільйону з пивним баром, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, сторонами виконані усі істотні умови договору, що вбачається з наданих суду договорів про завдаток від 15.08.2015 року та 18.08.2015 року, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, - то позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможна, так як вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного матеріального і процесуального права.

Так, з матеріалів справи, зокрема копії витягу про право власності на нерухоме майно від 14.03.2006 року, вбачається, що власником торгівельного павільйону з пивним баром, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, - є ОСОБА_5 на підставі рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.02.2006 року / а. с. 9,10 /.

Як вказує позивачка у своєму позові, гроші у розмірі 95000 грн. 15.08.2015 року, в її присутності та в присутності свідків, були передані ОСОБА_5

Між тим, ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позов заявлено ОСОБА_3 до ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15.08.2015 року / а. с. 8 /, тобто суд не з'ясував чи є належним відповідачем по справі ОСОБА_4, тоді як власником спірного нерухомого майна, в силу ст. 316 ЦК України, є ОСОБА_5 та якому, згідно ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Отже, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що, в силу ст. ст. 237,238,239,244,245 ЦК України, ОСОБА_4 був лише законним представником ОСОБА_5, тобто не прийняв до уваги, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно ст. 657 ЦК України - договір купівлі-продажу нерухомого майна в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 220 ЦК України - у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Рішенням від 04.07.2015 року суд першої інстанції визнав дійсним договір купівлі-продажу від 29.08.2015 року, згідно якого ОСОБА_5, в інтересах якого за довіреністю діяв ОСОБА_4, продав, а ОСОБА_3 придбала торгівельний павільйон з пивним баром, розташований за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 147,7 кв. м.

Однак, в матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу від 29.08.2015 року нерухомого майна, а на а. с. 17 знаходиться лише копія розписки від 29.08.2015 року, де зазначено, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 5000 грн. в рахунок повного розрахунку по договору купівлі-продажу торгового павільйону з пивним баром, як передбачено договором про завдаток від 18.08.2015 року, - яка, у відповідності з вимогами чинного законодавства, зокрема, ст. ст. 626, 631,632,638,655,657 ЦК України, не може бути прийнята судом як договір купівлі-продажу нерухомого майна, що не прийняв до уваги суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 570 ЦК України - завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних х нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На підтвердження своїх позовних вимог, щодо укладення з відповідачем договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивачка надала суду копію договору завдатку від 18.08.2015 року, який укладено між сторонами в простій письмовій формі / а. с.16 /.

Виходячи із змісту договору завдатку від 18.08.2015 року, цей договір свідчить лише про намір сторін укласти договір купівлі-продажу торгівельного павільйону з пивним баром, і в забезпечення укладення договору купівлі-продажу сторонами передбачена передоплата у розмірі 95000 грн., якій сторони «надали статус завдатку».

Отже, цей договір, по своїй правовій суті, не може бути розцінений судом, як договір купівлі-продажу нерухомого майна, що теж не прийняв до уваги суд першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 22.02.2006 року ОСОБА_5 є власником торгівельного павільйону з пивним баром, що розташований в АДРЕСА_1 загальною площею 109,9 кв. м / а. с. 10 / і це його право 14.03.2006 року зареєстроване в Реєстрі права власності на нерухоме майно / а. с. 9 /.

В матеріалах справи, на а. с. 11-14, знаходиться технічний паспорт на торгівельний павільйон з пивним баром, що виданий 28.09.2011 року ОСОБА_5, згідно якого спірний торгівельний павільйон з пивним баром має загальну площу 147,7 кв. м і має самочинне перепланування з самочинним збільшенням загальної площі, з самочинною прибудовою складів (прибудова а2 -1).

Отже, виходячи з технічного паспорту, ОСОБА_5 збільшив загальну площу торгівельного павільйону з пивним баром з 109,9 кв. м. до 147,7 кв. м.

У відповідності зі ст. 331 ЦК України - право власності на нерухоме майно виникає з моменту його прийняття до експлуатації у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України, викладених в п.4 постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», - самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була виділена особі, яка здійснює будівництво; або відведено не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Під наданням земельно ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням земельної ділянки лише рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або для розробки проекту забудови.

Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (ст.19 ЗК України, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного орану державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений ЗУ «Про регулювання містобудівельної діяльності» дозвільний документ (статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкта і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Відповідно до ст.116 ЗК України - громадяни та юридичні особи набувають права власності або користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 07.06.2012 року у справі № 2/5005/2944/2012, яке залишене в силі постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 26.07.2012 року, - фізична особа-підприємець ОСОБА_5 зобов'язаний повернути до земель Дніпродзержинської міської ради самовільно зайняту земельну ділянку, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 0,0227 га з приведенням її у придатний для використання стан, шляхом знесення (демонтажу) території, вимощеної тротуарною плиткою, на якій розміщена тимчасова (літня) палатка, площею 0,095 га, та частина об'єкту торгівлі (павільйон з пивним баром) площею 0,0056 га./ / а. с.52-53 /.

Згідно листа виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради від 01.03.2016 року № 8вих-09/171 документи на користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 не оформлені / а. с. 51 /.

Між тим, ухвалюючи 04.11.2015 року рішення по справі про визнання за ОСОБА_3. права власності на торгівельний павільйон з пивним баром по АДРЕСА_1 загальною площею 147,7 кв. м,- суд першої інстанції не встановив хто є власником чи землекористувачем земельної ділянки на якій розташовані ці об'єкти нерухомого майна, як і не встановив цільове призначення цієї земельної ділянки, тобто суд не встановив чи є позивачка або відповідач власником або користувачем земельної ділянки у встановленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не надала суду документів щодо правомірності використання нею або відповідачем земельної ділянки (документів підтверджуючих право власності чи право користування спірною земельною ділянкою), доказів про отримання у встановленому законом порядку дозволу на самочинні прибудови, перепланування та реконструкцію та доказів прийняття в експлуатацію цих спірних об'єктів нерухомого майна, які вже були збудовані, реконструйовані та переплановані станом на 28.09.2011 року.

Отже, суд першої інстанції, в порушення вимог ст. 331 ЦК України, ст. 116 ЗК України, ст. ст. 237,238,239,244,245,316,317 ЦК України, визнав за позивачкою право власності на спірний об'єкт нерухомості.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції від 04.11.2015 року не може залишатись в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову ОСОБА_3 в її позовних вимогах до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 29.08.2015 року та визнання права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон з пивним баром по АДРЕСА_1 загальною площею 147,7 кв. м.

Крім того, в силу ст. ст. 45,46,79,88 ЦПК України, ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», з позивачки на користь прокуратури підлягає стягненню понесені прокуратурою судові витрати - судовий збір у розмірі 1100 грн. за подання апеляційної скарги / а. с. 39 /.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 04 листопада 2015 року - скасувати.

Відмовити ОСОБА_3 в її позовних вимогах до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 29.08.2015 року та визнання права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон з пивним баром по АДРЕСА_1 загальною площею 147,7 кв. м.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь прокуратури Дніпропетровської області судові витрати по справі у розмірі 1100 грн. (одна тисяча сто гривень).

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: