У х в а л а

іменем україни

07 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Савченко В.О., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання факту проживання однією сім'єю, визнання майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності, стягнення коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до суду із указаним позовом.

Зазначала, що в період з 1984 року по жовтень 1994 року проживала разом із ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1.

У період з 21 жовтня 1994 року по 25 березня 2008 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

На підставі викладеного ОСОБА_6 просила суд визнати факт проживання однією сім'єю з ОСОБА_7 у період з 1984 року по травень 2009 року; визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя грошові кошти у розмірі 130 000 доларів США; стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошові кошти у розмірі 65 000 доларів США; визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_7 право власності на кам'яний гараж по АДРЕСА_2; визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_6 компенсацію вартості Ѕ частки кам'яного гаража по АДРЕСА_2 у розмірі 80 000 грн; визнати за ОСОБА_6 право користування житловим будинком АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_7 витрати на правову допомогу.

У березні 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом.

Зазначав, що 28 жовтня 1992 року він разом із матір'ю придбав квартиру АДРЕСА_1 та провів її реконструкцію.

У 1994 році ОСОБА_7 зареєстрував шлюб із ОСОБА_6

На початку 2006 року ОСОБА_7 фактично припинив шлюбні відносини з ОСОБА_6 та почав проживати однією сім'єю разом із колишньою дружиною - ОСОБА_8

На підставі викладеного просив суд встановити факт його окремого проживання з фактичним припиненням шлюбних відносин з ОСОБА_6 у період з 01 лютого 2006 року по 12 червень 2008 року та визнати житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року у позові ОСОБА_6 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.

Встановлено факт окремого проживання з фактичним припиненням шлюбних відносин ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період з 01 лютого 2006 року по 12 червень 2008 року.

Житловий будинок АДРЕСА_1 визнано особистою приватною власністю ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім'єю, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності - житлового будинку, визнання права власності, а також в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю - скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна об'єктом спільної сумісної власності, визнання права власності задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період з 12 червня 2008 року по 01 травень 2009 року.

Визнано об'єктом спільної сумісної власності житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_1.

В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Відмовляючи в первинному позові в частині встановлення факту проживання позивачки однією сім'єю з ОСОБА_7 з 1984 року по травень 2009 року, суд першої інстанції виходив з того, що до 24 грудня 1986 року ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1. Крім того, до 01 січня 2004 року в Україні був чинний Кодекс про шлюб та сім'ю України. На відміну від нині чинного Сімейного кодексу України, КпШС містив імперативну норму про те, що права і обов'язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану − ч. 2 ст. 13 КпШС. Іншими словами, перебування у фактичних шлюбних відносинах за чинним на той час законодавством не створювало прав та обов'язків подружжя. Факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в період з 01 січня 2004 року по 12 червня 2008 року не підлягає встановленню, оскільки в цей період сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання об'єктом спільної сумісної власності грошових коштів у розмірі 130 000 доларів США та зобов'язання ОСОБА_7 сплатити їй 65 000 доларів США, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Грошова сума в розмірі 130 000 доларів США, передана в позику ОСОБА_9, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в силу закону. Відповідач та його представник в судовому засіданні не заперечували факт передання ОСОБА_9 грошей у борг та спільної власності на ці кошти. Отже, в цій частині спір між сторонами відсутній. Відповідно, вимога про визнання вказаної суми об'єктом права спільної сумісної власності подружжя не підлягає задоволенню. Оскільки вказана грошова сума не була повернута відповідачу, то і підстав для поділу вказаного майна немає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім'єю, визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності та задовольняючи у цій частині позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки спірне майно реконструйовано під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, і тому є спільно набутим майном подружжя, яке підлягає поділу на загальних підставах.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Судами встановлено, що до 24 грудня 1986 року ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_2.

02 жовтня 1992 року Виконавчий комітет Приморської районної ради народних депутатів прийняв рішення № 1551 про продаж ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1, загальною площею 77,27 кв. м, яка складалася з чотирьох кімнат житловою площею 59,57 кв. м, коридора площею 5,1 кв. м, коридора площею 2,9 кв. м, кухні площею 9,7 кв. м. Як вбачається зі змісту даного рішення, на момент викупу квартири АДРЕСА_1 в ній були зареєстровані лише ОСОБА_7 та його мати.

28 жовтня 1992 року між Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_1. 28 жовтня 1992 року право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7 в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації за № 908.

21 жовтня 1994 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

11 травня 1995 року ОСОБА_6, діючи від власного імені та від імені свого сина (за довіреністю), продала квартиру АДРЕСА_3, яка належала ОСОБА_6 та ОСОБА_6 в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло.

12 жовтня 1995 року ОСОБА_6 купила жилий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_5.

01 лютого 2004 року ОСОБА_7 передав у борг ОСОБА_9 130 000 доларів США.

12 грудня 2006 року ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_9 купила квартиру АДРЕСА_4. ОСОБА_6 як дружина надала свою нотаріально засвідчену згоду на вчинення даного правочину.

26 жовтня 2007 року ОСОБА_7 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу. 21 листопада 2007 року він надав до суду уточнену позовну заяву, в якій вказував, що ОСОБА_6 заперечує проти розірвання шлюбу, у зв'язку з чим він немає можливості розірвати шлюб через органи РАЦС та вимушений звернутися до суду. В адресованій суду заяві від 25 березня 2008 року ОСОБА_7 вказав, що вони з ОСОБА_6 не ведуть спільного господарства та не перебувають у шлюбних відносинах протягом двох років. Крім того, ОСОБА_7 вказав, що у нього протягом двох років є інша сім'я.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2008 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 12 червня 2008 року, шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано. Таким чином, рішення про розірвання шлюбу набрало законної сили 12 червня 2008 року.

26 березня 2008 року ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до витягу КП «ОМБТІ та РОН» право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстроване за ОСОБА_7 21 травня 2008 року.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, житлові й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Частиною першою статті 25 КпШС Українивизначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя (аналогічні положення містить стаття 62 СК України).

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін.

Як вбачається з висновку судової будівельно-технічної експертизи від 23 квітня 2015 року № 41/15, ринкова вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, на момент проведення експертизи складає 73 260 доларів США або 1 698 944 грн. Також експерт зробив висновок, що найбільш вірогідним є те, що житлова кімната пл. 18,0 кв. м, яку займала ОСОБА_6 із сином відповідно до рішення виконкому № 1500 від 20 грудня 1991 року, є частиною житлової кімнати № 3, яка увійшла до складу спірного житлового будинку. Також з висновку експерта вбачається, що перевід квартири АДРЕСА_1, проводився в період з грудня 2002 року по грудень 2007 року. Встановити точну дату початку реконструкції неможливо. Також неможливо встановити вартість виконаної реконструкції у зв'язку з відсутністю необхідної документації. Також експертом було встановлено, що площа спірного житлового будинку після реконструкції збільшилася на 4,13 кв. м, що підтверджується співставленням технічних паспортів. Але при співставленні технічного паспорта від грудня 2002 року та фактичної площі на момент обстеження було встановлено, що площа збільшилася на 6,13 кв. м. Також експертом було надано варіанти розподілу спірного житлового будинку у частинах по 1/2, але за умови приведення будинку до первинного стану, відповідно до правовстановлюючих документів.

З рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 20 грудня 1991 року № 1500 вбачається, що до виконкому звернулась ОСОБА_6 з проханням надати звільнену кімнату площею 11,2 кв. м. загальної квартири АДРЕСА_1, на підставі ст. 54 ЖК Української РСР. На обґрунтування ОСОБА_6 посилалася на те, що вона та її син проживають в одній кімнаті пл. 18 кв. м. за зазначеною адресою. Над кімнатою ОСОБА_6 є неузаконена надбудова. Вищезазначеним рішенням кімнату площею 11,2 кв. м загальної квартири АДРЕСА_1 надано на підставі ст. 54 ЖК України РСР ОСОБА_6 та відкрито особистий рахунок на дві кімнати площею 29,2 кв. м. З експертного висновку вбачається, що кухня пл. 11,2 кв. м, яка входить в склад спірного житлового будинку є реконструйованої кімнатою площею 11,2 кв. м, яку відповідно до рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів № 1500 від 20 грудня 1991 року займала ОСОБА_6 Також з експертного висновку вбачається, що найбільш вірогідним є те, що житлова кімната пл. 18,0 кв. м., яку займала ОСОБА_6 з сином відповідно до рішення виконкому від 20 грудня 1991 року № 1500, є частиною житлової кімнати № 3, яка увійшла до складу спірного житлового будинку.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно було реконструйоване під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, а тому є спільно набутим майном подружжя, та вирішив питання про його поділ з урахуванням засад рівності часток подружжя у спільному майні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.О. Савченко О.В. Ступак