Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого Микуляк П.П.

при секретарі Остич Л.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ПАТ «Альфа-Банк» - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживача банківських послуг, визнання недійсним кредитного договору та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з зазначеною позовною заявою мотивуючи її тим, що 15.01.2013 року він уклав кредитний договір №500335314 з ПАТ «Альфа-Банк» про надання йому суми кредиту у розмірі 53000 грн., терміном до 16.01.2018 року. Станом на 30.10.2015 р. погашення кредиту ним здійснюється відповідно до графіку платежів (Додаток до договору №1).

Відповідно до п.2.7 Договору сукупна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх сукупних послуг визначена в Додатку №1 до договору, яким передбачено складову платежів за надані супутні послуги - інші послуги банку, у розмірі 1219,00 грн. щомісячно. Дана послуга йому є невідомою і необґрунтованою, оскільки жодних послуг банку він не отримує.

Подальше виконання кредитного договору, на думку позивача, на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг (в даному випадку тіло кредиту з процентами становить 862 грн., інші супутні послуги на користь банку-1219 грн.)

На його письмове звернення вх. №109716 від 30.10.2015 року з проханням повернути сплачені ним кошти за ненадані послуги, банк повідомив, що всі відносини між позичальником та банком врегульовуються Загальними умовами споживчого кредитування фізичних осіб в ПАТ Альфа-Банк, та «згідно умов договору комісійна винагорода банку за управління кредитом становить 2,3 % щомісяця від суми кредиту». Однак, згідно п. 2.8 кредитного договору № 500335314 комісійна винагорода банку за управління кредитом складає 0 % від суми кредиту. Згідно Додатку №1 до кредитного договору - інші послуги банку - 0 %, в графі платежі за надані супутні послуги на користь банку, в тому числі інші послуги банку (валютообмінні операції, юридичне оформлення тощо) - 1219,00 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що ніяких додаткових інших супутних послуг банку окрім надання кредиту у гривні - валютообмінних, ні юридичних, тощо - він не замовляв, не отримував та не потребує. Розділ №2 (якого немає в кредитному договорі) Загальні Умови кредитування (рефінансування) фізичних осіб в ПАТ «Альфа -Банк», на який посилається відповідач, визначає, що «У випадку якщо Розділом №1 цього Договору передбачена сплата комісії за управління кредитом Банк з метою сприяння Позичальнику у виконанні ним своїх зобов'язань за цим Договором вчиняє дії на користь Позичальника по управлінню Кредитом, які полягають в наданні Позичальнику комплексу послуг по управлінню Кредитом» у даному договорі така комісія складає 0% від суми кредиту.

Сукупна вартість кредиту визначається в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року.

Так, банки, відповідно до п. 3.1. Правил зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Банки, відповідно до п. 3.4. Правил зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, об'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

При цьому, банки, відповідно до п. 3.6 Правил не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Таким чином, законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам.

ПАТ«Альфа-Банк» використовує розроблені ним форми кредитних договорів, знести зміни до яких неможливо. Тобто, від самого початку виникнення правовідносин між кредитодавцем та позичальником кредитний договір є кабальним для позичальника.

В момент укладення такого кредитного договору Банк недодержався вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України, а саме - зміст правочину суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Постанови Правління Нацбанку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Зазначені обставини у відповідності до ст..215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Позивач вважає, що ще однією підставою визнання договору недійсним згідно п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст..230 ЦК України є введення в оману зі сторони Банку щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема під час пропонування пропозиції споживачу не надано або надано у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору.

Згідно ч.2 ст.230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані, зв'язку з вчиненням цього правочину.

Укладений між ним та ПАТ «Альфа Банк» кредитний договір №500335314 від 15.01.2013 року ОСОБА_1, відповідно до ст.ст. 203, 215, 22, 228, 230 ЦК України, вважає недійсним, оскільки у даному конкретному випадку, договором передбачені умови, що суперечать чинному законодавству в частині: надання інформації споживачу; умов виконання зобов'язання; порядку надання послуг; обмеження права на захист.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив суду визнати недійсним кредитний договір №500335314 від 15.01.2013 року, зобовязати ПАТ «Альфа-Банк» повернути йому кошти, стягнуті шляхом обману у подвійному розмірі в сумі 78016,0 грн. та відшкодувати йому моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Судові витрат просив покласти на відповідача.

Представник відповідача ПАТ «Альфа Банк» ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх безпідставними та такими, що до задоволення не підлягають.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступного висновку:

Як вбачається з матеріалів справи, 15 січня 2013 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №500335314, за умовами якого останньому для власних потреб надано кредит в розмірі 53000 грн., з кінцевим терміном повернення не пізніше 16.01.2018 року. Процентна ставка за користування кредитом 0,1% річних, тип процентної ставки фіксована.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Факт отримання кредитних коштів за Договором Позичальником ОСОБА_1 не оспорюється.

Згідно п.1 укладеного між сторонами Договору, цей Договір складається з двох розділів, Розділ №1 «Базові умови кредитування» та Розділ №2 «Загальній умови кредитування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», які нероздільно повязані між собою та складають єдиний документ, включаючи від додатки до нього, які складають невідємну частину цього Договору.

Відповідно до п.2.6 Договору порядок повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів за цим Договором: платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів, здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в термінах, в порядку та на умовах визначених цим Договором та відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до цього договору та його невідємною частиною

Пунктом 2.7 Договору визначено, що сукупна вартість кредиту: сумарна вартість кредиту з урахуванням вартості усіх сукупних послуг визначена в Додатку №1 до договору.

Згідно п.2.8 Договору та Додатку №1 до Договору, визначено, що комісійна винагорода Банку становить: за управління кредитом 0% від суми кредиту (без ПДВ); за надання (інформації) виписок за рахунком: за період з 1-го місяця користування кредитом по 1-й місяць користування кредитом 0% від суми кредиту, за період з 2-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом 2,3% від суми кредиту (1219,0 грн.)

Позичальник ОСОБА_1 вважає, що такі умови кредитного договору є несправедливими і суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови Правління Нацбанку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Згідно положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою недійсності правочину.

Статтями 627 та 629 ЦК України передбачено, що сторони відповідно до ст.6 цього Кодексу є вільними в укладенні договору, виборі контенгента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Договір згідно ст.638 ЦК України є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору Банк надав Позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця;

2) кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

За положеннями ч.5 ст.11 та ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п.3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Згідно п.3.4. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, об'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо).

Відповідно до п.3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії. які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що встановлення Банком у кредитному договорі умови про комісійну винагороду Банку за користування кредитом у розмірі 2,3% від суми кредиту (п.2.8 Договору) не порушує Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки така виплати визначена не за формулою зі змінними величинами, а чітко визначеною фіксованою сумою.

Детальний опис сукупної вартості кредиту для Позичальника викладено у Додатку №1 до кредитного договору №500335314 від 15.01.2013 року.

При укладенні кредитного договору сторони погодили його умови, Позичальник ОСОБА_1 засвідчив, що надана йому Банком інформація є повною, доступною і достовірною, що підтвердив своїм підписом та виконанням умов договору, а отже, не вважав його умови несправедливими.

Позичальник згідно ч.2 ст.1056 ЦК України мав право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це Кредитора. Крім того, у Позичальника у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» існувала можливість в 14-денний термін відкликати свою згоду на укладення кредитного договору, проте цим правом він не скористався.

Не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні і посилання позивача про введення його в оману з боку кредитодавця щодо обставин, які мають істотне значення для кредитного договору №500335314 від 15.01.2013 року.

Статтею 230 ЦК України визначено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно коментованої статті під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман як підставу для визнання правочину недійсним слід відрізняти від помилки, що має істотне значення. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230.

Так, обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням, так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину.

Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підробних документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину.

Сам по собі факт продажу товару з недоліками, не зазначеними в договорі і про які продавець не знав, не дає покупцю право вимагати визнання договору недійсним. За таких обставин покупець може звертатися з позовом про розірвання договору, про застосування інших санкцій.

В судовому засіданні належними доказами встановлено, що при укладенні оспорюваного кредитного договору Банком було надано Позичальнику всю інформацію щодо істотних умов договору і останній з такими умовами погодився, засвідчивши це своїм підписом.

ОСОБА_1 всупереч ст.ст.10, 60 ЦК України не довів тих обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, зокрема не довів наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких його введено в оману, і сам факт обману.

Аналізуючи в сукупності всі зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд вважає, що умови кредитного договору №№500335314 від 15.01.2013 року не суперечать вимогам ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів», вимогам Постанови Правління Нацбанку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а тому підстав для визнання його недійсним та задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не має.

Вимоги позивача про зобовязання ПАТ «Альфа-Банк» повернути йому кошти, стягнуті шляхом обману у подвійному розмірі в сумі 78016,0 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн., які є похідними, до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 88, 208, 209, 2012,-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсним кредитного договору №500335314 від 15.01.2013 року, зобовязання ПАТ «Альфа-Банк» повернути йому кошти, стягнуті шляхом обману у подвійному розмірі в сумі 78016,0 грн. та відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 10000 грн. відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Микуляк П.П.