АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5156/15-ц 22-ц/774/162/К/16
Справа № 212/5156/15-ц Головуючий в І інстанції
Провадження № 22-ц/774/162/К/16 суддя Дехта Р.В.
Категорія - 53 ( ІІІ ) Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Євтодій К.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представників відповідача Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - Черевика Олександра Миколайовича, Вовк Олени Георгіївни, Міщенка Михайла Володимировича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди, компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПАТ «ЦГЗК») про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди, компенсації втрати частини доходу в зв'язку із порушенням строку виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПАТ "ЦГЗК" на одному і тому ж робочому місці 30 років з 1978р., і по день звільнення - 02.07.2008р. У квітні 2015 року позивач дізнався, що відповідно до Галузевої угоди йому при звільненні з підприємства відповідач зобов'язаний був виплатити вихідну допомогу в розмірі трьохмісячної заробітної плати (при роботі на підприємстві 20 і більше років). Однак при звільнені у липні 2008 року йому відповідачем не була виплачена одноразова вихідна допомога з посиланням на те, що позивач працював на підприємстві відповідача з 1999р. по 2008 рік, що складає менше 9 років, що не відповідає дійсності, у зв'язку із чим виплата вихідної допомоги не передбачена. Вважає, що своїми незаконними діями відповідач порушив законне право позивача на отримання ним вихідної допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат.

Враховуючи зазначене просив суд стягнути з відповідача на його користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні у розмірі 20153,04 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 80612 грн.; компенсацію втрати частини доходу у зв'язку із порушенням строку її виплати у розмірі 28082,04 грн. Крім того зазначив, що винними діями відповідача у зв'язку із порушенням обов'язків встановлених Галузевою угодою - невиплатою вихідної допомоги при звільненні - позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої він визначив у 20 000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_8 до ПАТ «ЦГЗК» в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку її виплати в розмірі 28082,04 грн.- залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі 20153,04 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000 грн.; в порядку відшкодування моральної шкоди спричиненої невиплатою вихідної допомоги - 4 000,00 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЦГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 1218 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ "ЦГЗК" просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вважає, що судом першої інстанції допущено неповне з'ясування обставин справи та неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на неврахування судом того, позивач звільнився з підприємства ПАТ «ЦГЗК» у другому півріччі 2008 року і на момент звільнення він не досяг встановленого пенсійного віку для чоловіків -60 років, оскільки позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, а отже при звільненні його з роботи 02.07.2008 року не було проведено виплату вихідної допомоги на законних підставах. Також на думку апелянта позивач безпідставно посилається а суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин норми ч.2 ст. 233 КЗпП України, стосовно відсутності строку позовної давності у разі порушення законодавства про працю, оскільки позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової вихідної допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що в свою чергу не являється оплатою праці, а отже судом повинна бути застосована позовна давність у три місяці, як це передбачено ст. 233 КЗпП України та відмовлено у задоволені позову саме з цієї підстави.

Судом першої інстанції безпідставно стягнуто у відшкодування моральної шкоди 4000 грн., оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому винними діями відповідача моральної шкоди.

Крім того, позивач звернувся до суду з позовом із пропуском тримісячного строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору з вимог, що випливають з питань оплати праці.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_9 з 01.02.1978 року працював на ш. «ім..Орджонікідзе», яка на той час була структурною одиницею ВАТ «Кривбасзалізрудком».

Згідно запису №20 трудової книжки позивача встановлено, що на підставі договору оренди №1280-14-11198 від 30.12.1998 року на правах оренди шахта ім. Ордженікідзе в складі ВАТ «Центральний ГОК» з 01.01.1999 року.

Відповідно запису в трудовій книжці за №34 встановлено, що позивач 02.07.2008 року звільнився з роботи, за власним бажанням в зв'язку із виходом на пенсію, ст..38 КЗпП України.

Із паспортних даних встановлено, що позивач народився 22 вересня 1954 року, при звільненні зі підприємства позивачу виповнилося 54 роки.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_9 про стягнення з відповідача на його користь вихідну допомогу у розмірі 20153,04 грн. та середній заробіток за час затримки при звільненні в розмірі 20 000 грн., суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення враховуючи норми Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Пунктом 7.5 Колективного договору ВАТ «Центрального гірничо - збагачувального комбінату» на 2007-2008рр., встановлено виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням вихідну допомогу в розмірі залежно від непереривного стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років в розмірі трьохмісячної заробітної плати, починаючи з 2 кварталу 2007р. здійснювати таку виплату за умови якщо працівник звільнився за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60років).

Із Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2007-2008 роки встановлено (п.1.13), що Угода набирає чинності з 1 січня 2007р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ 7 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» Галузевої Угоди на 2007-2008рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: від 20 і більше років - тримісячної заробітної плати.

З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу та Колективним договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. Колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов'язком для відповідача.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N 3356-XII передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

З врахуванням зазначеного право на отримання ОСОБА_9 при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати - є наявність в нього стажу від 20 років і більше.

Як встановлено в суді першої та не спростовано в суді апеляційної інстанції, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві у відповідача понад 20 років.

Не досягнення позивачем на момент звільнення встановленого пенсійного віку для чоловіків -60 років в даному випадку немає правового значення.

Галузева угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. Норми Колективного договору не можуть суперечити Галузевій угоді.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні Галузевої угоди, а отже не є її стороною.

Судом апеляційної інстанції перевірене зазначене твердження відповідача, а саме щодо сфери дії Галузевої угоди.

При цьому колегія суддів переглядаючи справу, виходить з меж заявленого позову та доводів апеляційної скарги, зазначає наступне.

Так, відповідно до роз'яснення Центрального комітету профспілки трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості від 19.01.2016 року, № 03/18, за запитом суду апеляційної інстанції, Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК». (а.с. 113)

Зворотного відповідачем, в супереч ст.ст.10,60 ЦПК України, не доведено. Таким чином відповідач перебував у сфері дії норм Галузевої угоди

Доводи апеляційної скарги про те, що позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, а отже суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_1 був звільнений з підприємства 02.07.2008 року, а до суду звернувся лише у липні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

При цьому, представник відповідача посилається на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Колегія суддів погоджується з апелянтом, в частині правового визначення одноразової допомоги при звільненні на пенсію, а саме відсутність ознак заробітної плати у розумінні вказаної Інструкції зі статистики заробітної плати, яка не відносить ці витрати до фонду оплати праці.

Проте враховує, що зазначене положення має значення для статистичної звітності підприємства по фонду оплати праці і не тягне правових наслідків у справі, що переглядається виходячи із офіційного тлумачення Конституційним судом України ч.2 ст. 233 КЗпП України.

Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 2 «Структура заробітної плати» Закону України «Про оплату праці», заробітна плата включає інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до Галузевої угоди допомога відноситься до інших виплат, які не передбачені актами чинного законодавства (окрім Галузевої угоди) встановлено додатково при припиненні трудового договору у зв'язку із виходом на пенсію.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена ОСОБА_1 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_1 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Аналізуючи зазначене колегія суддів погоджується, з висновком суду першої інстанції, про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у межах заявлених позовних вимог у розмірі тримісячної заробітної плати у сумі 20153,04грн.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_1 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_11 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади -02.07.2008 року, відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив вихідну допомогу при виході на пенсію.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_1, який звільнений 02.07.2008 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом проведено не було, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, як вбачається із позовної зави ОСОБА_1, останній просив суд стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 80612 грн., за 12 місяців (з 02.07.2008р. по 02.07.2009р.).

Суд першої інстанції на підставі ст.117 КЗпП України, зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку у межах заявлених позивачем вимог до 20 000 грн. Скарга не містить доводів щодо неправильного вирішення спору в цій частині позову.

Колегією суддів враховується і те, що відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах вимог заявлених сторонами. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з невиплатою вихідної допомоги при виході на пенсію було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з зазначеним з висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Як встановлено матеріалами справи, не проведенням повного розрахунку при звільненні, порушено права позивача, передбачені ст.ст.47, 116 КЗпП України.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і безпідставними є доводи про пропущення позивачем строку позовної давності.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ПАТ «ЦГЗК», з приводу розміру стягнутої, судом першої інстанції моральної шкоди з відповідача на користь позивача, який на їх думку не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, зважаючи на ступень негативних наслідків, які настали для позивача у зв'язку з неможливістю отримати від підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком.

Так, відповідно до роз'яснень положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача, тяжкості завданої моральної травми, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і зменшити її з 4 000,00 гривень до 1 000 гривень.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, які мають значення для вирішення справи, порушення норм матеріального і процесуального права, на думку колегії суддів є необґрунтованими, а обставини, на які посилається відповідач - недоведеними та не підтвердженими належними та допустимими доказами по справі.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крем випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Справа, що переглядається була розглянута на підставі встановлених фактичних обставин справи, які підтвердження належними та допустимими доказами, відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України.

Виходячи із вищенаведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст.309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центральний гіничо - збагачувальний комбінат" задовольнити частково.

Рішення Жовтевого районного суду м. Кривого Рогу від 10 вересня 2015 року в частині розміру моральної шкоди стягнутої з Публічного акціонерного товариства " Центральний гіничо - збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 змінити, зменшивши цей розмір з 4 000 грн. до 1 000 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

І.Є. Ляховська