Номер провадження: 22-ц/785/3056/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника відповідача, Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області, - приватний нотаріус ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року за позовом ОСОБА_4 до Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_6, про визнання незаконними нотаріальних дій та скасування договору дарування права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и л а:

03 жовтня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 03 квітня 2000 року між нею та ОСОБА_6 був укладений договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №313. За договором вона передала безоплатно право на земельну частку (пай) площею 8,26 умовних кадастрових гектара на території Миколайївської районної державної адміністрації Одеської області с. Олексіївка, посвідченого сертифікатом серії ОД №0218002 від 06 квітня 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №480 від 22 квітня 1997 року, а ОСОБА_6 прийняв в дар дане право на земельну частку (пай). Вказаний договір дарування підписувався нею під час перебування у шлюбі, але без письмової згоди на це її чоловіка, вона не ставила свого підпису у реєстраційній книзі договорів, у якості дарувальника в договорі зазначені «Дуднік», хоча згідно паспорту її прізвище значиться як «Дудник». Приватним нотаріусом та ОСОБА_6О введено її в оману, оскільки останній зобовязався сплатити їй 1000 грн. та сплачувати орендну плату за користування земельною часткою щорічно, про що свідчить розписка написана ним про те, що за її бажанням він не буде заперечувати проти повернення їй сертифікату на земельну частку (пай). До 2007 року ОСОБА_6 розраховувався з нею за користування земельною часткою, повернути сертифікат відмовився. Про укладання договору дарування вона дізналась лише 28 жовтня 2009 року після неодноразових звернень до органів виконавчої влади та правоохоронних органів з метою захисту права на земельну частку (пай). Крім того, договір дарування права на земельну частку (пай) не було зареєстровано в Миколаївській районній державній адміністрації. Тому, на її думку, за цих підстав договір вважається незаконним та підлягає скасуванню.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. ст. 203, 215, 230, 717 ЦК України, позивачка ОСОБА_4 просила суд визнати незаконними дії приватного нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_7 та скасувати договір дарування права на земельну частку (пай) серії АВІ №034698 від 03 квітня 2000 року (а.с. 1-4).

Під час розгляду справи, 02 вересня 2015 року представник позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_8, звернувся з заявою про поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права (а.с. 78).

Представник відповідача, Миколаївської районного нотаріального округу Одеської області приватний нотаріус ОСОБА_3, проти позову заперечував й зазначав, що згідно законодавства нотаріусом є уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність та вчиняє нотаріальні дії, зокрема посвідчує права та факти, що мають юридичне значення. Нотаріус не є учасником цивільних правовідносин між сторонами правочину та порушником прав, що виникають з цих правовідносин. Тому вважав відповідача неналежним і просив суд замінити відповідача та застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин (а.с. 49, 79).

Третя особа, ОСОБА_6 в судове засідання не зявився.

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 134-137).

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права (а.с. 142-143).

В запереченні на апеляційну скаргу третя особа ОСОБА_6 проти скарги заперечував у звязку з її безпідставністю.

Позивачка ОСОБА_4 та її представники ОСОБА_8 і ОСОБА_5, в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином. 21 квітня 2016 року позивачка ОСОБА_4 звернулась до суду апеляційної інстанції з заявою про відкладення розгляду справи у звязку з її хворобою, але не надала належних доказів у підтвердженні поважності причини неявки в суд, представники позивачки не повідомили суд про причини неявки. Тому колегія суддів вважає, що законних підстав для відкладення розгляду справи немає.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника відповідача, Миколаївського районного нотаріального округу Одеської області - приватного нотаріуса ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивачки не підлягає задоволенню, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно із ст. 243 ЦК УРСР (1963р.), який був чинний на час укладання договору дарування, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

За статтею 48 ЦК УРСР (1963р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

По недійсній угоді кожна з сторін зобовязана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦК України угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 квітня 2000 року між позивачкою ОСОБА_4 та третьою особою ОСОБА_6 був укладений договір дарування права на земельну частку (пай), посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за №313. За договором позивачка передала безоплатно право на земельну частку (пай) площею 8,26 умовних кадастрових гектара на території Миколайївської районної державної адміністрації Одеської області с. Олексіївка, посвідченого сертифікатом серії ОД №0218002 від 06 квітня 1997 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №480 від 22 квітня 1997 року, а третя особа ОСОБА_6 прийняв в дар дане право на земельну частку (пай) (а.с. 98).

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 10 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 24 квітня 2014року по цивільній справі №1520/972/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування права на земельну частку, у задоволені позову відмовлено (а.с. 118-120, 121-122).

При цьому судом встановлено, що договір дарування права на земельну частку (пай) укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у відповідності до вимог діючого законодавства, а саме, ст. ст. 203, 215, 229, 717 ЦК України, волевиявлення дарувальника відповідала її внутрішньої волі.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що законних підстав для визнання нотаріальних дій незаконними та скасування договору дарування права на земельну частку (пай) немає.

Посилання представника позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом безпідставно не захищені порушені права позивачки ОСОБА_4 не приймаються до уваги за таких підстав.

Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо: 1) вчинення такої дії суперечить законодавству України; 2) не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; 3) дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або посадовою особою, яка вчиняє нотаріальні дії; 4) є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; 5) з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась особа, яка в установленому порядку визнана недієздатною, або уповноважений представник не має необхідних повноважень; 6) правочин, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, зазначеним у їх статуті чи положенні, або виходить за межі їх діяльності; 7) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла плату за її вчинення; 8) особа, яка звернулася з проханням про вчинення нотаріальної дії, не внесла встановлені законодавством платежі, пов'язані з її вчиненням; 9) в інших випадках, передбачених законом.

Нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону.

Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов'язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Згідно із ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

У пунктах 8 та 14 постанови №2 Пленуму «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» від 31 січня 1992 року Верховний Суд України розяснив, що відмова у вчиненні нотаріальної дії визнається обґрунтованою, якщо вчинення такої дії суперечить закону, дія підлягає вчиненню іншим нотаріусом або іншою посадовою особою, або з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулась недієздатна особа чи її представник, який не має необхідних повноважень, або якщо угода, що укладається від імені юридичної особи, суперечить цілям, вказаним в її статуті чи положенні, а також коли подані для вчинення нотаріальної дії документи не відповідають вимогам діючого законодавства або містять відомості, що порочать честь, гідність громадян

Суд не може в таких справах замість скасування нотаріальних дій визнавати недійсними посвідчені угоди; сам вирішувати питання про відповідні дії (наприклад, дозволити подарувати чи продати певне майно замість зобовязання нотаріального органу виконати відповідну нотаріальну дію); зобовязати орган, що виконує нотаріальні дії, вчинити дію, яка суперечить закону (посвідчити договір дарування державним підприємством своєму працівникові жилого будинку при відсутності на це дозволу власника тощо), або вчинити нотаріальну дію у звязку з поданням суду документів чи доказів, відсутність яких у заявника викликала відмову у вчиненні цих дій, оскільки зазначена обставина є підставою для нового звернення до нотаріального органу, а не для скасування його постанови.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка ОСОБА_4 була зобовязана належним чином довести в судовому засіданні ті обставини, на які вони посилались як на підставу своїх вимог, а саме те, що Миколаївський районний нотаріальний округ порушив її права при посвідченні 03 квітня 2000 року договору дарування права на земельну частку (пай).

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статті 12, 16 ЦК України передбачають, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 постанови № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" розяснив, що, уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен зясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). Зясовується правильність обєднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути повязаними між собою, для вирішення питання про їх обєднання або розєднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд зясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Як матеріалів справи вбачається, спір про право на земельну частку (пай) виник між позивачкою ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Статтею 11 ЦК України визначені підстави виникнення цивільних прав і цивільних обовязків. Відповідно до них цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є обєкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обовязків може бути настання або не настання певної події.

Відповідно до ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах (ч. 3).

У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені чч. 2-5 ст. 13 ЦК, суд може зобовязати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Зокрема, згідно із ч. 3 ст. 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст. 13 ЦК.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковими для неї. Виконання цивільного обовязку забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, яка встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обовязку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК).

Згідно до положень ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, Миколаївський районний нотаріальний округ в собі приватних нотаріусів не є учасником цивільних правовідносин між сторонами правочину та порушником прав, що виникають з цих правовідносин.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України розяснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, розяснення Пленуму Верховного Суду України, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в судовому засіданні позивачкою доведено не доведено належними та допустимими доказами те, що відповідач, Миколаївський районний нотаріальний округ, порушує, не визнає або оспорює її права.

За таких обставин, позивачка ОСОБА_4 має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, але в судовому засіданні не доведено, що відповідач порушує права позивачів у справі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її права не підлягають судовому захисту.

Аналогічна право позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1 ст. 360-1 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Крім того, предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України).

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Захист цивільних справ це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як правило, субєкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою необхідно зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Колегія суддів вважає, що права позивача про право на земельну частку (пай) на не підлягають захисту шляхом предявлення позову до Миколаївського районного нотаріального округу з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 49, 50 Закону України «Про нотаріат». Такий захист можливий лише шляхом задоволення позову про визнання договору дарування недійсним, якщо є законні підстави.

Безпідставними є твердження представника позивачки ОСОБА_4 ОСОБА_5, про те, що судом порушені норми процесуального права, а саме сторони у справі не дали пояснення при розгляді справи та не прийняли участь в судових дебатах, оскільки в судових засіданнях приймали участь представники сторін. Крім того, з матеріалів справи вбачається розгляд справи відкладався неодноразово у звязку з клопотанням та неявки в судове зсідання представника позивачки, тому справа розглянута в розумний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, відхилити, рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_9

ОСОБА_2