Справа №485/277/16-ц 25.05.2016 25.05.2016 25.05.2016
Провадження №22-ц/784/1232/16
Справа №485/277/16-ц
Провадження № 22ц/784/1232/16 Головуючий у 1-ї інстанції Лисенко М.Є.
Категорія 41 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 травня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Ямкової О.О.,

суддів: Колосовського С.Ю., Локтіонової О.В.,

із секретарем: Гордійчук С.С.,

за участю: позивачки ОСОБА_2,

відповідачки ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 квітня 2016 року

за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про захист честі, гідності і ділової репутації

та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про спростування недостовірної інформації, що ганьбить її честь, гідність і ділову репутацію, про покладення обовязку на відповідачку припинити неправомірні дії щодо позивачки, вибачитися перед неї та її керівництвом за грубе спілкування і нанесення образ, та відшкодувати 7 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Позивачка зазначала, що вона працює соціальним робітником, та в силу своїх повноважень надавала допомогу ОСОБА_5, яка 1 вересня 2015 року склала на її користь заповіт, після чого 18 жовтня 2015 року померла.

Факт складення заповіту на користь ОСОБА_2 не сподобався відповідачки, яка проживає по сусідству із квартирою, належної спадкодавці, а тому остання стала розповсюджувати відносно позивачки неправдиві відомості, ображати її, та писати і подавати скарги до органів внутрішніх справ, та за її місцем роботи.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково, ухвалено про визнання спірної інформації негативною та зобовязано ОСОБА_3 принести вибачення позивачки ОСОБА_2. Також з відповідачки ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто 700 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, 2 000 грн. за надання правової допомоги та 577 грн. 80 коп. судових витрат. В задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити повністю у задоволенні позову, посилаючись на неналежну оцінку судом доказів, та не відповідність його висновків фактичним обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка поширила стосовно позивачки недостовірну інформацію, чим заподіяла шкоду її особистим немайновим інтересам.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, так як він не відповідає обставинам справи та суперечить нормам матеріального права.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 14 постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», позовна заява за зазначеною категорією справ має містити, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача, яка саме інформація поширена відповідачем із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також зазначення способу захисту, в який позивач бажає захистити своє порушене право.

Як вбачається із позову ОСОБА_2, то в ньому відсутнє посилання на час, спосіб та осіб, яким відповідачкою ОСОБА_3 була повідомлена негативна інформація про позивачку, а також не зазначена яка саме інформація є негативною про неї, та не відповідає дійсності, а також порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Відсутнє посилання на фрази, словосполучення, які містяться у скаргах відповідачки, що приєднані до позову, та які позивачка вважає негативною інформацією.

Не встановлені такі факти і у судовому рішенні, а його мотивувальна і резолютивна частина не відповідає вимогам статті 215 ЦПК України.

Також спосіб захисту, в який позивачка бажала захистити своє порушене право, і який частково задоволено судом, суперечить вимогам статей 19, 34 Конституції України та розясненням, викладеним у пункті 26 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року, так як суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України.

В той же час, у відповідності до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У статті 1 Закону України від 2 жовтня 1992 р. «Про інформацію» її визначено як документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі й навколишньому природному середовищі. Згідно зі статтею 47? цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано статтею 34 Конституції України. Це право закріплено також в статті 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до статті 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства та передбачає право кожного на свободу вираження поглядів.

Разом з тим, Пленум Верховного Суду України у пункті 16 постанови від 27 лютого 2009 року №1 зазначив, що у випадку звернення особи із заявою до уповноваженого органу, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформація та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка ОСОБА_2, яка є соціальним робітником відділення соціальної допомоги вдома територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) у Снігурівському районі, на виконання своїх службових обовязків надавала допомогу ОСОБА_5, що проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

1 вересня 2015 року ОСОБА_5 склала заповіт на користь ОСОБА_2, якої заповідала усе належне їй майно, а 18 жовтня 2015 року померла.

27 жовтня 2015 року відповідачка ОСОБА_3, що проживала по сусідству з померлою за адресою: АДРЕСА_1, надіслала на імя начальника територіального центру, за місцем роботи позивачки, заяву-скаргу щодо негативної оцінки її дій як соціального робітника, неправомірного відвідування нею помешкання ОСОБА_5, після смерті останньої і до прийняття спадкоємцями спадщини (а.с.7).

У цієї заяві-скарзі відповідачка виклала прохання щодо притягнення позивачки до відповідальності і просила надати письмову відповідь на її звернення.

16 листопада 2015 року на імя директора Департаменту соціального захисту населення Миколаївської облдержадміністрації надіслана аналогічна колективна заява-скарга розширеного змісту, за підписом, в тому числі відповідачки ОСОБА_3 (а.с.15-17).

Подані ОСОБА_3 скарги у відповідності до пункту 5 частини 5, пунктів 16, 30, 35 частини 6, пунктів 16-19, 21 частини 10 Положення про департамент соціального захисту населення Миколаївської обласної державної адміністрації, затвердженого розпорядженням голови Миколаївської обласної державної адміністрації від 17 квітня 2013 року №107-р, частини 11 Типового положення про територіальні центри соціального обслуговування (надання соціальних послуг), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року №1417, прийняти до провадження державних установ, по ним проведені перевірки, і згідно наданих на її імя відповідей від 7 жовтня і 26 листопада 2015 року, 11 січня і 16 лютого 2016 року, викладені у них факти протиправної поведінки позивачки ОСОБА_2 не підтвердилися.

Враховуючи зазначені обставини і те, що звернення ОСОБА_3 стосувалися поведінки позивачки, яка є соціальним робітником та надавала послуги людині похилого віку, якою в подальшому залишено на її користь заповіт, а також те, що вони були адресовані безпосередньо роботодавцям позивачки, до компетенції яких відноситься вжиття відповідних заходів, висновок суду щодо доведеності факту поширення відповідачкою недостовірної інформації є безпідставним.

Одночасно, позивачкою не надано доказів щодо надсилання ОСОБА_3 скарг до компетентного органу внутрішніх справ. Навпаки, у матеріалах справи є висновок за відмовним матеріалом, заведеним Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області на підставі заяви ОСОБА_2, згідно якого факти образ з боку відповідачки на адресу заявниці не підтвердилися (а.с.25).

Такі ж неконкретні свідчення, в яких відсутнє посилання на обставини неправомірної поведінки відповідачки, з точки зору матеріального закону, і факти образливих висловлень, надані свідками, які допитані у судових засіданнях, а тому ці обставини не можуть вважатися доведеними за допомогою зазначених доказів (а.с.46-47, 66-69, 82).

Окрім цього, заяви-скарги, що додані до позовної заяви, містять у собі велику кількість оціночних суджень, що виражають власне бачення відповідачкою подій та явищ, які відбувалися при наданні позивачкою соціальних послуг людині похилого віку, а також мають критичну оцінку певних фактів і недоліків, що мали місце в роботі конкретної особи, та по своєї суті не є завідомо неправдивими даними, викладеними ОСОБА_3 з метою заподіяння шкоди особистим немайновим інтересам позивачки.

За такого, рішення суду як ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та у звязку з невідповідністю його висновків встановленими обставинам справи, підлягає скасуванню у відповідності до п.п.3,4 ч.1 статті 309 ЦПК України з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

На підставі статті 88 ЦПК України з позивачки на користь відповідачки підлягають стягненню 2 119 грн. судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 8 квітня 2016року скасувати та ухвалите нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2 119 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді