У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання дій незаконними, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконними дії начальника Шебелинського відділення технологічного транспорту та спецтехніки філії бурового управління «Укрбургаз» публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» (далі - БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування») ОСОБА_5 щодо ненадання йому відпустки; скасувати наказ начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» від 30 грудня 2014 року про звільнення позивача з посади начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України і поновити його на цій посаді з 30 грудня 2014 року, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 16 000 грн - на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 1994 року він працював у Стрийському управлінні технічного транспорту і спецтехніки АТ «Укргазпром», з 2 грудня 2013 року - на посаді начальника Стрийського цеху технічного транспорту і спецтехніки.

За період роботи з 10 липня 2012 року по грудень 2014 року він набув право на 92 дні щорічної оплачуваної відпустки; відповідно до графіку відпусток на підприємстві, у 2014 році він мав піти у відпустку у жовтні 2014 року.

Оскільки до 8 грудня 2014 року він хворів, що підтверджується листком тимчасової непрацездатності, початок його відпустки змістився на грудень 2014 року.

3 грудня 2014 року він звернувся до начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 із заявою про надання відпустки тривалістю 84 календарних дні з 8 грудня 2014 року, яку обґрунтував перебуванням дружини на останніх тижнях вагітності і необхідністю доглядати двох малолітніх дітей.

На вказану заяву він отримав відмову із посиланням на проведення інвентаризації та передачу товарно-матеріальних цінностей іншій особі.

9 грудня 2014 року він повторно подав керівництву заяву про надання відпустки з 15 грудня 2014 року тривалістю 77 календарних дні, на яку також отримав відмову із посиланням на те, що відпустка буде надана з 22 грудня 2014 року після проведення інвентаризації та передачі товарно-матеріальних цінностей іншій особі.

10 грудня 2014 року на підприємстві було проведено інвентаризацію, яка не виявила порушень у збереженні ним товарно-матеріальних цінностей, але іншій особі їх передано не було.

11 грудня 2014 року начальником БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 видано наказ про перевезення в Стрийський цех технічного транспорту і спецтехніки частини матеріальних цінностей із ліквідованої Івано-Франківської дільниці.

Зазначений наказ, як він вважає, видано з метою створення штучних перешкод у отриманні ним відпустки, оскільки жодних вагомих підстав для негайного перевезення матеріальних цінностей із Івано-Франківської дільниці, яка знаходиться на відстані 168 км від м. Стрий, не було.

Розуміючи, що до 22 грудня 2014 року виконати наказ начальника БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 від 11 грудня 2014 року неможливо, він 12 грудня 2014 року направив йому службову записку із повідомленням про те, що з 15 грудня 2014 року відбуває у щорічну відпустку тривалістю 37 днів за сімейними обставинами.

Після його невиходу 15 грудня 2014 року на роботу керівник БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 звернувся до профспілкової організації із поданням про звільнення його з роботи у зв'язку з прогулом і 30 грудня 2014 року профспілкова організація таку згоду надала.

Рішення профспілкової організації вважає незаконним, оскільки повідомлення про засідання профспілкового комітету він отримав 30 грудня 2014 року.

30 грудня 2014 року начальник БУ «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» ОСОБА_5 наказом № 643-к звільнив його з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 липня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що відповідно до наказу № 398-к від 2 грудня 2013 року ОСОБА_3 призначено на посаду начальника Стрийського цеху технологічного транспорту і спецтехніки Шебелинського відділення технологічного транспорту спецтехніки філії Бурове управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування».

Відповідно до графіків відпусток на підприємстві на 2014 рік, відпустка ОСОБА_3 була запланована на жовтень 2014 року.

Із 26 червня 2014 року до 26 вересня 2014 року та з 1 жовтня 2014 року до 8 грудня 2014 року ОСОБА_3 хворів, що підтверджується відповідними листками тимчасової непрацездатності.

3 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки із 8 грудня 2014 року тривалістю 84 календарних дні.

Листом від 8 грудня 2014 року відповідач повідомив його про те, що надання відпустки під час тимчасової непрацездатності суперечить вимогам закону і дата відпустки буде визначена після його виходу на роботу.

9 грудня 2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання щорічної відпустки з 15 грудня 2014 року тривалістю 77 календарних днів.

Листом від 11 грудня 2014 року відповідач повідомив позивача про можливість надання йому щорічної відпуски з 22 грудня 2014 року з урахуванням інтересів виробництва.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 не узгодив із роботодавцем період своєї щорічної відпустки, не виходив на роботу з 15 грудня 2014 року без поважних причин, не вжив належних заходів для повідомлення роботодавця про причини неявки на роботу, тому роботодавець із дотриманням вимог чинного законодавства звільнив його за прогули.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Зі змісту п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України випливає, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника (ч. 3 ст. 149 КЗпП України).

Вирішуючи справу, суди виходили із того, що ОСОБА_3 не повідомив роботодавця про причини своєї відсутності на роботі з 15 грудня 2014 року, що розцінено роботодавцем як прогул без поважних причин.

Однак колегія суддів з такими висновками судів не погоджується, оскільки останні дійшли їх з порушенням вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України без всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин.

Тому, вирішуючи питання щодо поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин справи і врахувати докази, передбачені ст. 57 ЦПК України.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на неправомірність дій щодо неодноразової відмови у наданні йому щорічної основної відпустки та надав докази, що підтверджують обставини, які склалися у сім'ї.

Так, на утриманні ОСОБА_3 перебуває двоє неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, а його дружина із 21 жовтня 2014 року перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами.

Про вказані обставини ОСОБА_3 повідомляв роботодавця у своїх заявах про надання відпустки.

Із матеріалів справи також випливає, що відповідно до листа Пнівської сільської ради Надвірнянського району Івано-Франківської області від 12 грудня 2014 року ОСОБА_3 відмовлено у наданні соціальної послуги по догляду за дітьми, необхідної за станом здоров'я дружини, у зв'язку з відсутністю відповідних працівників у штаті сільської ради.

27 грудня 2014 року у ОСОБА_3 народився син ОСОБА_6

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Проте суд першої інстанції не оцінив докази, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, не врахував, що звільнення є крайнім заходом дисциплінарного стягнення, який може бути застосовано до працівника; не надав належної оцінки доказам ОСОБА_3 на підтвердження поважності причин відсутності на роботі з 15 грудня 2014 року; не з'ясував, чи відповідає обраний до ОСОБА_3 захід дисциплінарного стягнення ступеню тяжкості вчиненого ним проступку і заподіяній ним шкоді, якщо така була, зосередившись на питанні належного оформлення відпустки, суд не врахував усіх обставин, за яких вчинено проступок, не встановив неповажність причин його відсутності на роботі і передчасно у позові відмовив.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України, недоліки рішення суду першої інстанції не усунув, не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 та їх не спростував.

З огляду на допущені судами порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи,що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 8 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук