Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2248/16 Головуючий у 1-й інстанції: Парій О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності та звільнення майна з під арешту,

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль та звільнення майна з-під арешту.

ОСОБА_3 зазначав, що 26 грудня 2014 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля MITSUBISHI, модель COLT, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, тип легковий універсал, реєстраційний НОМЕР_1, який за згодою сторін оформлено у вигляді довіреності. На підтвердження цього договору купівлі-продажу ОСОБА_4 надав розписку, згідно з якою останній продав йому автомобіль 26 грудня 2014 року за 1 000 доларів США, що на час укладання договору становило 23 000 грн. Надана довіреність від 26 грудня 2014 року посвідчена приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу, відповідно до якої позивач має право, крім іншого, знімати з обліку та відчужувати цей автомобіль.

Посилаючись на те, що оформити своє право власності на автомобіль він не може, оскільки за даними ДАІ він перебуває під арешту у зв'язку з боргами продавця перед третіми особами, видачею довіреності було приховано інший правочин, який дійсно мав місце - угоду купівлі-продажу автомобіля, ОСОБА_3 просив визнати зазначену довіреність удаваним правочином, визнати, що між ним та ОСОБА_4 26 грудня 2014 року укладено договір купівлі-продажу автомобіля, визнати за ним право власності на цей автомобіль і виключити останній з опису та звільнити з-під арешту.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року позов задоволено частково.

Визнано договір доручення, укладений 26 грудня 2014 року на право користування та розпорядження (продажу, обміну, передачі в оренду, позичку, застави в забезпечення зобов'язань тощо) транспортним засобом марки MITSUBISHI, модель COLT, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, тип легковий універсал, реєстраційний НОМЕР_1, удаваним правочином, вчиненим з метою приховати інший правочин - договір купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Визнано, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 26 грудня 2014 року вчинено договір купівлі-продажу транспортного засобу марки MITSUBISHI, модель COLT, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, тип легковий універсал, реєстраційний НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3, податковий номер НОМЕР_2, право власності на транспортний засіб марки MITSUBISHI, модель COLT, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, тип легковий універсал, реєстраційний НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк», який не залучався сторонами до розгляду справи у суді першої інстанції, посилається на те, що спірний автомобіль з липня 2005 року перебував у заставі банку за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4 Судовим рішенням від 16 грудня 2013 року, яке набуло чинності 24 липня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитом автомобіль вилучено у боржника ОСОБА_4 і передано в заклад банку, а також на автомобіль звернуто стягнення шляхом його продажу.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи ОСОБА_4 і ОСОБА_3 не з'явилися. ОСОБА_4 просив відкласти розгляд справи, пославшись на хворобу, проте документів на підтвердження поважності причин неявки в судове засідання не надав. Позивач ОСОБА_3 причини неявки суду не повідомив. У письмових запереченнях проти апеляційної скарги просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки вважає себе добросовісним набувачем. Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала причини неявки сторін у судове засідання неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові у зв'язку із такими обставинами.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 1 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року, за змістом частини третьої статті 14, статті 292 ЦПК право на апеляційне оскарження судових рішень мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Право на апеляційне оскарження мають також особи, які не брали участі у справі, за умови, що суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

За змістом ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Встановлено, що 26 грудня 2014 року ОСОБА_4 видав ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність на право керування та розпорядження належним йому автомобілем MITSUBISHI, модель COLT, 2005 року випуску, шасі (кузов, рама) НОМЕР_3, тип легковий універсал, реєстраційний НОМЕР_1., строком на три роки з правом передоручення, та письмову розписку про отримання від ОСОБА_3 23 тис. грн. (а.с.35,45).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу від 02 лютого 2007 року ОСОБА_4 є власником зазначеного автомобіля (а.с.46).

За даними Державтоінспекції вказаний транспортний засіб перебуває на обліку і його власником є ОСОБА_4

Із доданих до апеляційної скарги документів вбачається, що цей же автомобіль з 20 липня 2005 року перебуває у заставі ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором застави, укладеним з ОСОБА_4 на забезпечення його кредитних зобов'язань перед Банком на суму 34 035 грн.(а.с.71-75).

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду від 16 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 24 липня 2014 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором на загальну суму 52 513 грн. спірний автомобіль вилучено у боржника ОСОБА_4 і передано в заклад ПАТ КБ «ПриватБанк», а також на автомобіль звернуто стягнення шляхом його продажу (а.с.76-81).

Судове рішення фактично не виконано, автомобіль Банку боржником не переданий, оскільки останній у грудні 2014 року без згоди заставодержателя нотаріально завіреною довіреністю уповноважив ОСОБА_3 розпорядитися предметом застави.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції на порушення норм ст.ст.10, 213 ЦПК України не залучив до участі у розгляді справи заставодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк», хоча в своїй позовній заяви ОСОБА_3 посилався як на перешкоду для належного оформлення правочину на ту обставину, що спірний автомобіль перебуває під арештом у зв'язку із борговими зобов'язаннями продавця.

Задовольняючи позов, суд виходив з його доведеності і обґрунтованості.

Проте таких висновків суд першої інстанції дійшов з грубим порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому з ними не можна погодитися.

Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод.

Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС.

У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб'єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб'єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером.

Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану.

У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Разом з тим, позов про визнання права власності є спеціальним або допоміжним речово-правовим засобом захисту права власності.

Цивільне законодавство визначає особливості реалізації правомочності власника.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України по справі №6-688 цс 15 від 16.12.2015 року, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.586 ЦК України, ч.2 ст.17 Закону України «Про заставу» заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавши його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до п.13 договору застави, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4, останній має право відчужувати, передавати в оренду, лізинг, спільну діяльність, наступну заставу, позичку іншим особам предмет застави або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя.

Зважаючи на те, що Банк, на користь якого судовим рішенням звернуто стягнення на спірний автомобіль, своєї згоди на розпорядження автомобілем ОСОБА_4 не надавав, останній не мав права укладати будь-які правочини щодо цього майна на власний розсуд.

У справі, яка переглядається, установивши, що договір купівлі-продажу спірного автомобіля не укладався, автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та зареєстрований за ОСОБА_4, на вказаний автомобіль як на предмет застави звернуто стягнення на користь заставодержателя, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 і визнання за ним права власності на автомобіль за статтею 392 ЦК України.

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з ОСОБА_6 на користь Банку підлягають стягненню понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на загальну суму 803, 88 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 10 листопада 2015 року по цій справі скасувати.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності та звільнення майна з під арешту залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» компенсацію судових витрат зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції у розмірі 803 грн. 88 коп. (вісімсот три гривні 88 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: