ухвала

іменем україни

05 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гримич М.К., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, обґрунтовуючи який вказала, що 02 лютого 2015 року була прийнята до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара на посаду асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації за строковим трудовим договором, як аспірант, відповідно до наказу від 30 січня 2015 року № 29к.

Позивач вказує, що відповідно до заяви про прийняття на роботу, на якій було проставлено відповідну резолюцію, строк працевлаштування був зазначений до 30 червня 2015 року, проте відповідачем було видано наказ про зарахування на вищевказану посаду до 30 травня 2015 року.

Наказом від 22 травня 2015 року № 305к її було звільнено з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації з 30 травня 2015 року у зв'язку з закінченням строку дії строкового трудового договору за ст. 36 п.2 КЗпП України, як аспірантку.

ОСОБА_4 звільнення вважає незаконним, безпідставним та таким, що порушує її права, посилаючись на те, що 18 травня 2015 року вона звернулась до відповідача із заявою про її працевлаштування після закінчення трудового договору в зв'язку з вагітністю, надавши разом із заявою відповідну довідку від 02 березня 2015 року № 39.

20 травня 2015 року відповідачем була надана відповідь на вищевказану заяву, якою було зазначено про звільнення 30 травня 2015 року, та про необхідність надання довідки про вагітність на час звернення із заявою.

Додатково було зазначено, що відповідно до п. 15 Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 309, аспіранти мають право на роботу за сумісництвом відповідно до законодавства України.

22 травня 2015 року позивач повторно надала довідку про вагітність від 22 травня 2015 року № 84.

22 травня 2015 року відповідачем було видано наказ № 305к, відповідно до якого її було звільнено з займаної посади з 30 травня 2015 року.

26 травня 2015 року відповідачем було направлено лист з пропозицією її працевлаштування на посаду інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації на 0,5 ставки, як аспірантці третього року навчання з відривом від виробництва до закінчення терміну навчання в аспірантурі - 31 жовтня 2015 року.

Крім того, листом було зазначено про необхідність прийняття даної пропозиції до 28 травня 2015 року.

28 травня 2015 року позивач повторно звернулась до відповідача із заявою, в якій просила продовжити її працевлаштування без погіршення умов праці, згідно із чинним законодавством України.

29 травня 2015 року відповідач листом повторно повідомив про можливість працевлаштування на посаду інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації.

29 травня 2015 року позивач знову звернулася з проханням продовжити працевлаштування у зв'язку із вагітністю без погіршення умов праці. Крім того, зазначила, що запропонована відповідачем посада суттєво погіршує умови працевлаштування.

03 червня 2015 року вона отримала відповідь, відповідно до якої було зазначено про відсутність обов'язку відповідача її працевлаштувати у зв'язку з її відмовою від запропонованої посади інженера 1-ї категорії кафедри електронних засобів телекомунікацій на 0,5 ставки.

Враховуючи викладене, позивач просила суд визнати незаконним звільнення з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації за строковим трудовим договором, як аспірантки Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара в зв'язку із закінченням трудового договору, поновити її на посаді асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмір 5 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара про визнання незаконним звільнення з посади асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації за строковим трудовим договором, як аспірантки Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара у зв'язку із закінченням трудового договору, поновлення на роботі на посаді асистента кафедри автоматизованих систем обробки інформації Дніпропетровського національного університету ім. Олеся Гончара, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з відсутності правових підстав для визнання незаконним звільнення ОСОБА_4 за п. 2 ст. 36 КЗпП України, оскільки відповідач виконав своє зобов'язання про працевлаштування позивача у зв'язку з вагітністю.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що судом першої інстанції обмежено права позивача подавати докази та брати участь у їх дослідженні, порушено принцип змагальності сторін, є необґрунтованими, оскільки суд при прийнятті та оцінці доказів керувався вимогами ЦПК України.

Доводи скарги щодо не надання оцінки доводам позивача про зміну відповідачем строку дії трудового договору в односторонньому порядку, є безпідставними, оскільки згідно із наказом від 30 січня 2015 року позивач прийнята на роботу на період з 02 лютого 2015 року по 30 травня 2015 року і вказаний наказ вона не оскаржувала.

Посилання позивача на те, що суд першої інстанції мав встановити, чи дотримано відповідачем процедуру звільнення позивача, враховуючи особливий порядок, передбачений законодавством для даної категорії працівників, є необгрутованимита спростовуються встановленими у справі обставинами.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що 18 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до відповідача з письмовою заявою, в якій просила розглянути питання щодо її працевлаштування після закінчення строкового трудового договору, відповідно до трудового законодавства України надавши довідку про свою вагітність, і відповідачем 26 травня 2015 року було направлено лист, який позивач отримала 28 травня 2015 року, в якому їй було запропоновано після звільнення у зв'язку з закінченням строкового трудового договору працевлаштування на посаді інженера 1 категорії кафедри електронних засобів телекомунікації 0,5 ставки, як аспірантці третього року навчання з відривом від виробництва, до закінчення терміну навчання в аспірантурі - 31 жовтня 2015 року. Про наміри позивача працевлаштуватись за вказаною посадою, відповідач просив повідомити та надати відповідні документи до відділу кадрів у термін до 28 травня 2015 року. Проте позивач відмовилась від запропонованого відповідачем працевлаштування.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.К. Гримич І.М. Фаловська