233 № 233/1057/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2016 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі: головуючого судді Каліуш О. В., за участі секретаря Мазепа Н.А., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права власності на частку у спільному майні,

В С Т А Н О В И В:

Звернувшись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 права власності на частку у спільній власності на будинок за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Островського,101, пославшись на таке:

З 10.01.1987 р. він з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі.

21.04.2003 р. за договором купівлі-продажу він отримав у власність будинок, розташований за адресою: Донецька область, м. Костянтинівка, вул. Островського,101.

У відповідності до витягу №7433182 від 06.06.2005 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно Костянтинівським бюро технічної інвентаризації було зареєстровано його право приватної власності на частку 1/1 спірного будинку.

Спірний будинок був придбаний як садиба, тому що фактично в ньому ніхто не проживав. Вони з відповідачем постійно мешкали за адресою: м. Костянтинівка, вул. Громова,11а/кв.8, - в квартирі, належній його батькові.

Після припинення подружніх стосунків між ними з відповідачем був укладений усний договір щодо спільного майна, а саме: квартира його батька як і все спільно нажите рухоме майно, що знаходиться в цій квартирі, «переписується» на їх спільну доньку ОСОБА_4, а відповідач з дочкою знімаються з реєстрації у спірному будинку і в подальшому не має права на предявлення до нього будь-яких претензій, повязаних з вищевказаним будинком.

28.11.2012 р. шлюб з відповідачем був розірваний.

Проте відповідач не тільки не знялася з реєстрації у спірному будинку, а взагалі відмовилася від утримання своєї частки у спільному будинку та підтримання прибудинкової території в належному стані. Ніколи з того часу відповідач не сплачувала комунальні послуги, користування якими дозволяє належним чином підтримувати деякий стан та порядок в будинку, щоб він не зруйнувався. Особисто ним періодично кожного року два рази на рік проводиться ремонт внутрішніх комунікацій та зовнішній косметичний ремонт будинку.

Кожного місяця в період з лютого 2013 року до червня 2015 року всі комунальні платежі сплачував особисто він із своїх коштів.

08 липня 2015 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_5, з якою на даний час несе всі поточні матеріальні затрати, повязані з утриманням будинку.

Він неодноразово звертався до відповідача з приводу її зняття з реєстрації у спірному будинку та прийняття участі в матеріальних затратах на утримання будинку та сплаті поточних комунальних платежів, проте як нічого не сплачувалося, так і не сплачується дотепер.

З огляду на те, що відповідач не знялася з реєстрації у спірному будинку і 100-відсотково він несе матеріальні затрати на утримання цього будинку, а також на те, що відповідач не виконує вимоги ст.ст. 318 ч.2, 319, 322 ЦК України щодо володіння, користування, розпорядження своєю часткою в спільній власності, а також щодо зобовязання про утримання належного їй майна, вважає порушеним його право власності.

Своєю бездіяльністю відповідач, на його думку, демонструє повну відмову від своєї частки в спірному житловому будинку.

Тож вважає наявними достатні правові підстави для позбавлення відповідача права власності на частку в спільному майні, яким є спірний житловий будинок.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, пояснивши, що відповідач спірним обєктом нерухомості не цікавиться та будинком не користується, комунальні послуги не сплачує, участі у підтриманні належного стану будинку не приймає, а тому, на його думку, відповідач має бути позбавлена права на частку у спільному майні. Просив позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала в повному обсязі, пояснивши, що спірний обєкт нерухомості був придбаний нею та позивачем під час шлюбу. За час шлюбу вона користувалась спірним будинком та разом з позивачем провадила ремонтні роботи у ньому. В 2012 році їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу, позивач вигнав її зі спірного будинку та почав проживати у ньому з іншою жінкою. За цих обставин, доступу до будинку № 101 по вул. Островського у м. Костянтинівка вона у теперішній час не має. Також вона не має змоги сплачувати комунальні послуги за цією адресою, оскільки вся документація по будинку знаходиться у позивача, який з нею спілкується виключно у суді. Інтерес до спірного житлового будинку вона не втратила, оскільки іншого житла не має. При розірванні шлюбу, ніякої домовленості між нею та позивачем з приводу спірного обєкту нерухомості досягнуто не було. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 не визнала у повному обсязі за підстав, наведених відповідачем ОСОБА_2, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 10.01.1987 р. по 08.12.2012 р., що підтверджується рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 28.11.2012 р. (набрало законної сили 08.12.2012 р.), яким шлюб між сторонами розірвано (а.с.10).

У відповідності до договору купівлі-продажу жилого будинку (а.с.19-20) 21.04.2003 р., тобто в період шлюбу між сторонами, ОСОБА_1 купив жилий будинок з надвірними будівлями №101 по вул. Островського у м. Костянтинівці Донецької області. Договір посвідчений нотаріально, зареєстрований в реєстрі за №3-651.

Згідно із витягом Про реєстрацію права власності на нерухоме майно Костянтинівського міського бюро технічної інвентаризації номер 7433182 внесений запис про право власності на спірний будинок за ОСОБА_1 в частці 1/1 (а.с.21).

Згідно із ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2).

За ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; у відповідності до ч.1 ст.65 СК України - розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч.1). Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2).

Тож, спірний обєкт нерухомості є спільної сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд виходив з такого:

Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним (ч.4).

У відповідності до статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі:

1) відчуження власником свого майна;

2) відмови власника від права власності;

3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі;

4) знищення майна;

5) викупу пам'яток історії та культури;

6) викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю;

7) викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене;

8) звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника;

9) реквізиції;

10) конфіскації;

11) припинення юридичної особи чи смерті власника (ч.1). Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Питання припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників врегульоване статтею 365 ЦК України.

Так за приписами зазначеної статті право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї (ч.1 ст.365 ЦК)

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (ч.2 ст. 365 ЦК).

Тобто, частина перша ст.365 ЦК визначає підстави, лише за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права на частку одного з них. При цьому для задоволення позову суд має встановити наявність усіх, передбачених ст. 365 ЦК України, підстав. Відсутність хоча б однієї з них свідчить про неможливість задоволення позову співвласника.

Позивачем у судовому засіданні не доведена наявність передбачених ст. 365 ЦК України підстав припинення права на частку у спільному майні, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідач має бути позбавлена права власності на частку у спільному майні у звязку із не проживанням ОСОБА_2 у будинку, несплатою комунальних послуг, не прийманням участі у підтриманні належного стану спірного обєкту нерухомості та вважає їх безпідставними, оскільки жодною нормою діючого законодавства України не передбачено можливості позбавлення особи абсолютного права на частку у спільному майні з підстав несплати комунальних послуг, не проживання особи в обєкті права спільної власності, не приймання участі у підтриманні належного стану спільного майна.

Суд також не приймає до уваги доводи позивача про те, що відповідач має бути позбавлена права на частку у спільному майні на підставі досягнутої між сторонами домовленості щодо поділу майна подружжя, оскільки належних та допустимих доказів щодо наявності такої домовленості позивачем суду не надано та про наявність таких доказів не зазначено. Тим більше, що у судовому засіданні відповідач заперечувала існування будь-якої домовленості щодо поділу спірного майна.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права власності на частку у спільному майні відмовити у повному обсязі.

Встановити строк для ознайомлення сторін з повним рішенням 09 вересня 2016 року, відклавши до цього строку складання повного рішення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: О.В. Каліуш