У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 02 вересня 2000 року по 24 квітня 2012 року перебувала із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. Перебуваючи у шлюбі вони займалися підприємницькою діяльністю. 04 серпня 2006 року останньому в оренду передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування магазину-ресторану загальною площею 0,0343 по АДРЕСА_1. На цій земельній ділянці вони звели фундамент для майбутнього магазину-ресторану, а також влаштували перекриття.

Посилаючись на те, що будівництво відбувалось за спільні кошти подружжя, позивачка просила визнати за нею право власності на Ѕ частину фундаменту, стін із бетонних блоків, 30 % перекриття із залізобетонних плит підвалу (підвального поверху) незавершеного будівництва магазину-ресторану площею 183,3 кв. м та використаних при їх будівництві будівельних матеріалів та обладнання, які розташовані на зазначеній вище земельній ділянці.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що рішенням суду про розірвання шлюбу сторін встановлено, що відповідач останні роки веде шлюбне життя з іншою особою, а позивачка не надала доказів того, що спірне майно зводилось за спільні кошти подружжя.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 02 вересня 2000 року по 24 квітня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

04 серпня 2006 року ОСОБА_4 в оренду передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування магазину-ресторану загальною площею 0,0343 по АДРЕСА_1.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалася на те, що на зазначеній земельній ділянці вони за спільні кошти та спільними зусиллями звели фундамент та стіни з бетонних блоків для майбутнього магазину-ресторану, а також влаштували перекриття.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст. 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15, від 03 червня 2015 року № 6-38цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суди не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили тверджень ОСОБА_3 про те, що спірний недобудований нежитловий будинок зводився за спільні кошти та спільною працею подружжя, пославшись лише на встановлену судовим рішенням обставину, що ОСОБА_4 останні роки проживав однією сім'єю з іншою жінкою, не встановивши при цьому точного часу припинення шлюбних відносин сторін.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

До прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-388цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Суди на наведене уваги не звернули та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної оцінки твердженням позивачки про те, що недобудований подружжям нежитловий будинок (будівельні матеріали) є об'єктом права спільної сумісної власності та може бути визнаний об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки предметом позову є не визнання права власності, а визнання об'єкта майном подружжя.

Крім того, майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначилися які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично ухилилися від вирішення спору по суті.

Крім того, апеляційний суд допустився суперечливих висновків, зазначивши спочатку про те, що позивачка не довела набуття майна за спільні кошти, а потім про те, що вона просила не поділ вартості будівельних матеріалів, які були використані при будівництві споруди, а поділ незавершеного самочинного будівництва, тобто виходив із інших підстав для відмови в позові.

З урахуванням наведеного висновки судів основані на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 25 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О.Гвоздик

О.В.Умнова

І.М.Фаловська