АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/3761/16 Головуючий у 1 - й інстанції - Москаленко К.О.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2016 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Побірченко Т.І., Барановської Л.В.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому, з урахуванням уточнень до позову, просила стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в сумі 167 202 грн. 20 коп., 3% річних за період з 01.01.2013 року по 30.06.2015 року у розмірі 13 171 грн. 58 коп. та проценти за користування коштами за указаний період в сумі 51 448 грн. 02 коп.

В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що 30 березня 2012 року між сторонами у справі укладено договір позики в усній формі, за умовами якого ОСОБА_2 фактично передала, а ОСОБА_3 отримав грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США. На підтвердження укладення указаного Договору, 30 березня 2012 року відповідачем написана розписка /т.1, а.с. 9/, згідно якої останній зазначив, що бере у позивача в борг грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США, які зобов'язується повернути до 31 грудня 2012 року. Крім того, позивач посилалася на те, що ОСОБА_3 частково погасив суму боргу за договором позики, здійснивши два платежі: від 30.10.2012 року в сумі 1000 доларів США та від 05.07.2013 року в розмірі 16 320 грн.(що на момент сплати становило 2 041,78 доларів США), чим фактично визнав наявність боргу перед ОСОБА_2. У зв'язку з тим, що відповідачем повністю не погашено заборгованість за договором позики, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. При цьому, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 в судовому засіданні від 23 березня 2015 року визнано той факт, що грошові кошти, про які йде мова в розписці від 30 березня 2012 року, відповідачу нею фактично не передавалися.

В поданій апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Скаржник посилається на те, що суд неправильно трактував її слова. Зокрема, під час згаданого судового засідання позивач зазначала про те, що в момент написання відповідачем розписки від 30 березня 2012 року грошові кошти в сумі 11 000 доларів США дійсно не передавалися, між тим, указана розписка підтверджує зобов'язання, які виникли раніше. Так, позивач стверджує, що передавала ОСОБА_3 зазначену суму позики частинами: 5000 доларів США в грудні 2011 року та по 3000 доларів США в січні та лютому 2012 року. Саме наявність указаних боргових зобов'язань, на думку позивача, підтвердив у відповідній розписці відповідач.

Заслухавши доповідь по справі, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 березня 2012 року між сторонами у справі укладено договір позики в усній формі, за умовами якого ОСОБА_2 зобов'язувалася передати, а ОСОБА_3 - прийняти з подальшим поверненням грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США. На підтвердження укладення указаного Договору, 30 березня 2012 року відповідачем надано позикодавцю розписку /т.1, а.с. 9/, згідно якої позичальник зазначив, що бере у позивача в борг грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США, які зобов'язується повернути до 31 грудня 2012 року.

Між тим, у встановлений договором строк, відповідач суму позики у повному обсязі ОСОБА_2 не повернув.

Так, згідно відповідних банківських документів /т.1, а.с. 10-12/, ОСОБА_3 переведено на ім'я позивачки грошові кошти у сумі 1000 доларів США та в сумі 16 320 грн., тобто, не у повній мірі виконано власні грошові зобов'язання згідно договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як вбачається з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що у разі, якщо у зобов'язання встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у судовому засіданні від 23 березня 2015 року визнано той факт, що грошові кошти, про які йде мова в розписці від 30 березня 2012 року, фактично відповідачеві не передавалися.

Між тим, колегія суддів з таким висновком погодитися не може та вважає, що судом першої інстанції надана невірна оцінка словам ОСОБА_2.

Так, як вбачається з аудіозапису технічного фіксування судового засідання від 23 березня 2015 року, ОСОБА_2 на запитання головуючого та запитання представників відповідача зазначила, що в момент написання розписки, тобто 30 березня 2012 року, вона(позивач) грошові кошти в сумі 11000 доларів США ОСОБА_3 дійсно не передавала.

Разом з тим, відповідаючи на подальші запитання представників відповідача та головуючого у справі, позивач пояснила /зокрема в проміжок часу з 37:00 по 37:30 аудіозапису зазначеного судового засідання/, що указана сума грошових коштів передавалася нею відповідачеві раніше, «поетапно», а отже, розписка від 30 березня 2012 року складена на підтвердження грошових зобов'язань ОСОБА_3, які виникли до написання зазначеного документу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, який покладено в основу ухваленого рішення, є необґрунтованим та таким, що не відповідає встановленим обставинам справи.

Обставина отримання ОСОБА_3 грошових коштів у позику від ОСОБА_2 стороною відповідача жодним чином не спростована. Крім того, за змістом правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 18 вересня 2013 року по справі № 6-63цс13, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, складання ОСОБА_3 відповідної розписки прямо вказує на факт отримання останнім суми позики.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача в тій частині, що розписка була написана ним, як гарантія забезпечення відповідачем за власні кошти ремонту автомобіля НОМЕР_1, який, зі слів ОСОБА_3, належав ОСОБА_2, та був пошкоджений під керуванням відповідача внаслідок ДТП, з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи слідує, що указаний транспортний засіб належав не позивачці, а ОСОБА_4, а тому, незрозуміло, яким чином написання розписки про отримання в борг від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 11000 доларів США може гарантувати забезпечення ремонту автомобіля, який позивачці не належав та відносно якого остання не мала жодних фінансових зобов'язань.

Більше того, з довіреності від 28 квітня 2011 року /т.1, а.с. 178/, якою ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 здійснювати усі необхідні дії щодо експлуатації та утримання зазначеного вище транспортного засобу, вбачається особистий інтерес та зацікавленість відповідача у проведенні ремонту автомобіля, у зв'язку з його безпосереднім використанням відповідачем.

Доводи відповідача щодо недотримання письмової форми договору не приймаютсья колегією суддів до уваги, оскільки на момент розгляду справи договір позики від 30 березня 2012 року, укладений між сторонами, не був визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а за змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України, недотримання письмової форми правочину не тягне за собою наслідку у вигляді його нікчемності.

Згідно зі ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Отже, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, зокрема, щодо іншої правової природи розписки, яка, на думку відповідача, була гарантією проведення ремонту зазначеного вище транспортного засобу, колегія суддів приходить до висновку, що розписка від 30 березня 2012 року за своєю суттю є нічим іншим, як підтвердженням з боку відповідача факту отримання ним позики від ОСОБА_2 в сумі 11 000 доларів США.

Враховуючи встановлені вище обставини, колегія суддів вважає за доцільне визнати обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача непогашеної суми боргу за договором позики, яка становить 7958,22 доларів США. Між тим, оскільки позивач просить стягнути указану суму саме в гривнях, без прив'язки до іноземної валюти, колегія суддів невправі виходити за межі позовних вимог та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики, заявлену в позові, та яка на момент подання уточненої позовної заяви /т.1, а.с. 67-72/ становила 167 202 грн. 20 коп.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором, вимоги щодо стягнення процентів від суми позики також підлягають задоволенню.

Розрахунок процентів у загальній сумі 51 448 грн. 02 коп. за період з 01.01.2013 року по 30.06.2015 року виконаний позивачем правильно та відповідачем не спростовано /т.1, а.с. 70-71/.

Також, за змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розрахунок 3% річних у загальній сумі 13 171 грн. 58 коп. за період з 01.01.2013 року по 30.06.2015 року виконаний позивачем правильно та відповідачем не спростовано /т.1, а.с. 69-70/.

Стягнення зазначених вище сум також узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 02 вересня 2015 року по справі №6-369цс15, згідно якої у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Між тим, враховуючи, що позивачем згідно уточненої позовної заяви не заявлялися вимоги щодо стягнення індексу інфляції та визначено період, за який підлягають стягненню відповідні платежі (з 01.01.2013 року по 30.06.2015 року включно), а також той факт, що усі платежі позивач просить стягнути саме в гривні, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості відповідно до вимог позовної заяви, тим самим не виходячи за межі позовних вимог.

Отже, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума заборгованості за договором позики в розмірі 167 202 грн. 20 коп., 3% річних в сумі 13 171 грн. 58 коп. та проценти за позикою в розмірі 51 448 грн. 02 коп.

Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім при зверненні до судів першої та апеляційної інстанцій судовий збір в сумі 4137 грн. 09 коп.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.307,309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 січня 2016 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості за договором позики у розмірі 167 202 грн. 20 коп., 3% річних в сумі 13 171 грн. 58 коп. та проценти за позикою у розмірі 51 448 грн. 02 коп., а всього - 231 821 грн. 80 коп.(двісті тридцять одну тисячу вісімсот двадцять одну гривню вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 4137 грн. 09 коп.

Рішення набирає чинності негайно, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання чинності шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: