АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/5797/15-ц 22-ц/774/496/К/16
Справа № 212/5797/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
№ провадження 22ц/774/496/К/16 Шум Л.І.
Категорія - 55 (III) Доповідач Митрофанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області

в складі : головуючого судді: Митрофанової Л.В.,

суддів: Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.,

за участі секретаря: Чубіної А.В.,

за участі: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» (надалі - ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА») про стягнення з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за період з 1967 року по 1978 рік та період з 1985 по 2008 рік перебував у трудових відносинах з відповідачем. Під час звільнення він не отримав усі належні йому виплати.

Уточнивши свої вимоги, просив суд стягнути на його користь середній заробіток за час затримки при звільненні за період з 26.02.2008 року по 25.09.2015 року в розмірі 731072 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати та витрати на правову допомогу в розмірі 4790 грн. 80 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 до ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати за час відпусток зв'язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги за період здати затримки на один календарний місяць виплати заробітної плати за час першої відпустки по день фактичної виплати заборгованості з заробітної плати за весь період відпусток у 2012році, а саме: за період з серпня 2000року по травень 2012 року у сумі 14 445 грн. 10 коп. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2008 року по25.09.2015 року у розмірі 4 000 грн.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивача1 000 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, спричиненої несвоєчасною виплатою заробітної плати.

Стягнуто з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивача в якості відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 4 790, 80 грн.

Стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі представник позивача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26.02.2008 року по25.09.2015 року у розмірі 4 000 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення позовних вимог позивача в цій частині в повному обсязі посилаючись на те, що принцип співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає застосуванню.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи.

Вважає, що суд не врахував, що спільна галузева постанова є чинною, тому коефіцієнт 0,71 застосовано правомірно; судом не взято до уваги, що спірні виплачені суми заробітної плати за час відпусток не підлягають компенсації, оскільки не були нараховані, а факт їх нарахування при наданні кожної відпустки є припущенням. Також позивачем не доведено факту порушення ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» виплати належних йому сум на момент звільнення, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені не підлягають задоволенню, також їх подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав, який обраховується із дати виплати усіх сум. Крім того, вимоги про відшкодування моральної шкоди також подано із пропуском строку звернення до суду за захистом порушених прав. Судом першої інстанції не враховано, що позивачем не підтверджено факт спричинення йому моральної шкоди. Також судом порушено норми процесуального права та не враховано, що згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, сторони звільняються від доведення обставин, встановлених судовим рішенням у цивільній справі, яка стосується однієї зі сторін спору, так постановою Верховного Суду України від 18.02.2015 року встановлено, що Спільна постанова Генерального директора та профспілкових комітетів № 3 від 06.02.2012 року прийнята з дотриманням норм законодавства.

Крім того, відповідач ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу та відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог посилаючись на те, що в цій частині рішення суду ухвалено з порушенням норм ст.84,88 ЦПК України та Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Позивач ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, надав письмові заперечення на апеляційну скаргу відповідача та просив її відхилити, як необґрунтовану.

Представник відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» надав письмові заперечення на апеляційну скаргу позивача та просить її відхилити, як необґрунтовану.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг та письмових заперечень на них, колегія суддів вважає, що, як апеляційна скарга позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідача ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка», підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 в період з 29.07.1967 року по 24.10.1978 року, та з 08.02.1985 року по 25.02.2008 року працював на різних посадах в Публічному акціонерному товаристві «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», що підтверджується копією трудової книжки. Загалом позивач працював у відповідача 34 роки.

В період роботи позивача наказами відповідача неодноразово підвищувались тарифні ставки і посадові оклади всім працівникам підприємства, що підтверджуються наказами по підприємству № 191 від 28.02.1995р., №462 від 28.06.1996р., №522 від 24.07.1997р., №312 від 25.04.2000р., № 1252 від 19.12.2001р., №637 від 29.07.2003р., №717 від 20.08.2003р., №391 від 21.04.2004р., №952 від 15.09.2004р., №83 від 24.01.2005р., №331 від 21.03.2005р., №92 від 31.01.2006р., №367 від 05.04.2006р., №1117 від 02.10.2006р., №23 від 05.01.2007р., №624 від 08.05.2007р., №1432 від 10.10.2007р., №103 від 22.01.2008р.

У 2012 році Позивач звернувся до Відповідача із заявою про проведення перевірки правильності нарахування та виплати середньої заробітної плати за період його роботи у Відповідача, включаючи час основних та додаткових щорічних відпусток. За результатами проведеної перевірки Позивачу було донараховано 15 462, 75 грн., що становить 0,71% відповідно до спільної постанови №3 від 06.02.2012 року.

08.06.2012року Позивачу перераховано суму з відрахуванням податків та обов'язкових платежів від суми 15 462, 75 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на ст.ст.116,117 КЗпП, що ПАТ Євраз Суха Балка своєчасно не виплачена у повному обсязі заробітна плата при звільнені, тому просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені та компенсацію у звязку із порушенням строків ї виплати. Також позивач зазначив, що у звязку із діями відповідача йому спричинено моральну шкоду.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні, стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з пропуском строку її виплати та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 21 Закону України Про відпустки порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується при наданні працівникам відпусток.

Пунктом 10 Порядку передбачено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнти підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-ІП та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Згідно п. 2 Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток.

Відповідно до ст. 34 ЗУ Про оплату праці компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом та є загальновідомими.

Таким чином, при розрахунку суми компенсації застосовується чиста заробітна плата, тобто нарахована заробітна плата за мінусом суми податку з доходів фізичних осіб, а також внесків до соціальних фондів, а відповідно до Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» податок з доходів фізичних осіб, а також внески до соціальних фондів для шахтарів становлять: 10% - ПДФО, 2% - внесок до Пенсійного Фонду України, 0,5% - внесок у Фонд соціального страхування (тимчасова непрацездатність).

Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (стаття 4 цього Закону).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_6 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того,чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Оскільки, ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» виплачено позивачеві заробітну плату за період відпусток з серпня 2000 року по травень 2010 року лише у 2012 року, колегія суддів вважає, що наявні підстави для нарахування компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати та приходить до висновку, що така компенсації повинна розраховуватися за кожну нараховану відпустку окремо, по час фактичної виплати заборгованості - травень 2012 року.

У звязку із чим, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ПАТ Євраз Суха Балка в частині відсутності підстав для стягнення компенсації у звязку із тим, що спірні суми виплачені в травні 2012 року, не були нараховані позивачу при звільненні у 2008 року.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що принцип співмірності та зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягає застосуванню, оскількип. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 12 січня 2012 року, справа № 6-54цс11, і в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, вона має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи на те, що позивачу було виплачено суму 15462,75 грн., істотність розміру середнього заробітку за час затримки виплат порівняно із сумою виплачених коштів, інші конкретних обставини у справі, зокрема, що заборгованість підприємства утворилась за весь час роботи позивача, відсутність умислу підприємства у невиплаті спірно суми позивачу та подальші дії відповідача, спрямовані на виплату сум недоплати в добровільному порядку, наявність спору між сторонами щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, застосовуючи принцип співмірності, прийшов до правильного висновку про стягнення з ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 4000 грн.

Визначаючи розмір компенсації ОСОБА_2 втрати частини доходів у звязку з порушення встановлених строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції правильно керувався вищезазначеними нормами закону та вірно розрахував розмір компенсації, який колегія суддів перевірила та погоджується з ним.

Як вбачається з матеріалів справи в червні 2012 року позивачу була виплачена сума недоплаченої заробітної плати за час щорічних відпусток з урахуванням коефіцієнта підвищення 0, 71 відповідно до постанови Генерального директора та профкому підприємства від 06.02.2012 року в сумі 15462,75 грн., тобто, матеріалами справи встановлено недоплату позивачу заробітної плати за час відпусток.

У зв'язку з чим, на думку колегії суддів, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки при звільненні є правильним.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявленим звільнення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дають підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, що в силу вимогч.2ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як убачається з матеріалів справи, станом на день звільнення позивача із займаної посади відповідач ПАТ ЄВРАЗ Суха Балка не провів виплату всіх належних сум, а саме невиплаченою залишилась недоплачена заробітна плата за період відпусток з 2008 року по 2010 рік включно в сумі 15462,75 грн., яка була з урахуванням утримань суми податку з доходів фізичних осіб виплачена відповідачем позивачу за його заявою 08.06. 2012 року.

Факт виплати відповідачем недоплаченої заробітної плати свідчать, що між сторонами виник спір щодо розміру сум належних до виплати при звільненні, тому доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо того, що спірних сум на момент звільнення не було спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до абз. 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року (далі Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно п. 5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. У пункті 8 зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У разі коли середньомісячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного ОСОБА_1 України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці роз'яснено, що при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-54цс11 від 12 січня 2012 року, що в силу вимогч.2ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вважає його правильним. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнута судом першої інстанції є правильною, з урахуванням співмірності із сумою заборгованості по заробітній платі.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень Закону України Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати від 19.10.2000 року, Постанови КМУ від 21.02.2001 року № 159 Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати та Постанови КМУ від 20.12.1997 року № 1427, оскільки в даному випадку порушення строків виплати заробітної плати не було, заробітна плата позивачу за час відпусток виплачувалася у строки, передбачені законом та колективним договором, що не оспорює позивач, однак, підприємством було порушено порядок визначення середнього заробітку позивача для оплати відпусток при цьому строки виплати нарахованої заробітної плати не порушено, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки вони суперечать позиції, висловленій у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 1-18/2013, щодо права особи на звернення до суду із позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у сумі 1000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що підприємством відповідача у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за час перебування у відпустках було порушено права позивача та спричинено йому моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.

Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 25.04.2012 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

У зв'язку з чим, доводи апеляційної скарги щодо не надання позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди є безпідставними, як і посилання на порушення строку звернення до суду про стягнення моральної шкоди, оскільки повного розрахунку підприємством з позивачем не було проведено ані при звільненні, ані в 2012 році.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції визначився з характером та обсягом страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та взявши до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Колегія вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутий з відповідача в сумі 1000 грн. на користь позивача визначений судом першої інстанції з урахуванням характеру порушених прав позивача, істотності вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Протиправними діями відповідача, що виразилися у несвоєчасній виплаті належних сум заробітної плати, позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилася у душевному хвилюванні, ціна невиплачених коштів була набагато більша ніж в теперішній час, яку він міг би використати у власних цілях на відпочинок, харчування, за власним бажанням.

Не заслуговують на увагу доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Так, статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України , тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У своєму рішенні від 22 лютого 2012 року Конституційний Суд України, щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Як вбачається з матеріалів справи, на теперішній час ПАТ «ЄВРАЗ Суха Балка» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нарахована та не виплачена компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 14445,10 грн., нарахування якої є обов'язком роботодавця та яка має бути виплачена у тому ж місяці у якому було здійснено виплату заборгованості по заробітній платі (ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у звязку з порушенням строків їх виплати»), тобто перебіг тримісячного строку встановленого ст. 233 КЗпП України взагалі не розпочався.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, на які посилається представник відповідача в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування законного рішення, оскільки вони не призвели до неправильного вирішення справи.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив з законності та обґрунтованості таких вимог.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також докази, що підтверджують факт надання такої допомоги.

Колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не доведено понесення таких витрат, а надана останнім квитанція №17 від 17 липня 2015 року на суму 4790,80 грн. (т. 1 а.с.18) не підтверджує понесення позивачем таких витрат, оскільки не є офіційним фінансовим документам. Квитанція не оформлена належним чином, як розрахунковий документ, не містить штампу та/або печатки, а тому не може прийматися як належний доказ понесених позивачем витрат на правову допомогу у зазначеному розмірі. Крім того, дана квитанція оформлена на підставі укладеного договору від 17.07.2015 року про надання юридичних послуг, пунктом 4.1. якого передбачено внесення 100% попередньої оплати у розмірі 4790,80 грн. (т. 1 а.с. 17), а матеріали справи, на час ухвалення оскаржуваного рішення суду, не містили жодних актів виконаних робіт, які б підтверджували факт виконання сторонами цього договору.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в стягнутих з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу підлягає скасуванню на підставі п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Крім того, рішення суду першої інстанції підлягає змінити в частині стягнення судового збору, із зазначенням, що судовий збір в розмірі 487 грн. 20 підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», оскільки в рішенні суду першої інстанції було помилково зазначено, що судовий збір підлягає стягненню з ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» про стягнення витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частини нове рішення про відмову в задоволені вказаних позовних вимог.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 грудня 2015 року змінити в частині стягнення судового збору, зазначивши, що судовий збір в розмірі 487 грн. 20 підлягає стягненню з Публічного акціонерного товариства «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА»

Ріщення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: