АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Галась І.А.
№22-ц/796/6085/2016 Доповідач - Українець Л.Д.
Справа №754/4786/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А

У березні 2015 року позивач звернулася в суд із позовом до відповідача про усунення від права на спадкування.

У мотивування вимог посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її рідний брат ОСОБА_4, який постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1.

Після його смерті залишилося спадкове майно, що складається з:

- 75/600 частки квартири АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2012 року;

- 1/3 частки гаражного боксу АДРЕСА_2, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2012 року;

- 1/2 частки земельної ділянки №77, площею 0,0640 га (кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - ведення колективного садівництва), що розташована в с/т «КБУ-521» по АДРЕСА_3.

Отже, вона є спадкоємцем другої черги після смерті брата.

У передбачений законом шестимісячний строк після смерті брата вона звернулася до Десятої нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з чим була заведена спадкова справа за №56924067 у спадковому реєстрі.

Вона мала всі підстави для прийняття спадщини після смерті брата, оскільки поряд з ним крім неї не було близьких людей, які б надавали йому допомогу.

Її брат розлучився зі своєю дружиною ОСОБА_5 приблизно в 1991 році, коли відповідачу (сину померлого) було п'ять років. Саме з цього часу колишня дружина та син не цікавилися життям та здоров'ям померлого.

Брат проживав у квартирі разом з матір'ю, яка померла у 2012 року.

У 2011 році брату була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання - туберкульоз легенів.

Саме з цього часу його стан здоров'я почав погіршуватися: почали пухнути ноги, він тяжко пересувався по квартирі, на вулицю зовсім не виходив. Брат потребував постійного стороннього догляду і окрім неї йому ніхто не допомагав. Вона купувала ліки, продукти, готувала їжу, прибирала в квартирі, вирішувала всі питання, пов'язані з лікуванням брата.

Похованням брата займалася тільки вона, витрати понесла тільки вона. Провести батька в останню дорогу відповідач не з'явився, але своєчасно звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Така поведінка відповідача є аморальною та цинічною.

З урахуванням наведеного просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зазначає, що син завжди ставився байдуже до свого хворого батька за життя, а тим паче після його смерті.

Так, похованням брата займалася особисто вона, що підтверджується накладною від 01.01.2014 року на придбання гробу, церковного набору, хусток та інших речей; квитанцією РСС КП «Київський крематорій» від 02.08.2014 року на суму 1685,34 грн; довідкою на одержання праху №8.46836К від 06.08.2014 року; квитанцією за оплату надгробної таблички від 08.08.2014 року на суму 900 грн.

Це є свідченням байдужого відношення сина до свого батька.

Вказує, що суд першої інстанції надав перевагу доказам стороні відповідача та не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Зазначає, що суд дійшов хибного висновку, що брат не був лежачим хворим, а тому його стан не був безпорадним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 01.08.2014 року. (а.с. 145)

Згідно довідки про причину смерті від 01.08.2014 року причиною смерті ОСОБА_4 став туберкульоз легенів. (а.с. 146)

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири, частини гаражного бокса та частини земельної ділянки.

Як убачається з матеріалів спадкової справи, із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулися позивач ОСОБА_2, яка є рідною сестрою померлого, та відповідач ОСОБА_3, який є сином померлого. (а.с. 145, 153)

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

У ст. 1259 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Звертаючись в суд з позовними вимогами про усунення від права на спадкування, ОСОБА_2 посилалася на те, що у 2011 році брату була встановлена ІІ група інвалідності загального захворювання - туберкульоз легенів і саме з цього часу його стан здоров'я почав погіршуватися: почали пухнути ноги, він тяжко пересувався по квартирі, на вулицю зовсім не виходив. Брат потребував постійного стороннього догляду і окрім неї йому ніхто не допомагав. Вона купувала ліки, продукти, готувала їжу, прибирала в квартирі, вирішувала всі питання, пов'язані з лікуванням брата. Похованням брата займалася тільки вона, витрати понесла тільки вона. Провести батька в останній путь відповідач не з'явився, але своєчасно побіг до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Така поведінка відповідача є аморальною та цинічною.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Виходячи зі змісту ч. 5 ст. 1224 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наданих у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Як роз'яснено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Лише умисне, свідоме ненадання допомоги спадкодавцеві при наявності можливості надавати таку допомогу є підставою для усунення особи від права на спадкування.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підтвердження своїх доводів позивач посилалася на покази свідків та документи про стан здоров'я спадкодавця.

Суд дав оцінку показам свідків, допитаних за клопотанням позивача та відповідача.

Так, суд зазначив, що свідок ОСОБА_6 чув від ОСОБА_2 про стан здоров'я її брата, проте самого ОСОБА_4 не знав.

Свідок ОСОБА_7, яка була сусідкою померлого, пояснила, що відвідувала ОСОБА_4 і на її погляд йому важко було ходити.

Свідок ОСОБА_8 показала, що вона, як сусідка, надавала допомогу ОСОБА_4, бачила позивача, яка допомагала своєму братові, проте про взаємини батька та сина їй нічого не відомо.

З наведених показів свідків не вбачається, що вони підтвердили факт перебування спадкоємця у безпорадному стані, ухилення відповідача від надання допомоги батькові чи хоча б звернення ОСОБА_4 до сина з проханням надати допомогу.

Не підтверджено це й наданими медичними документами, в яких зазначено лише перелік захворювань, які мав спадкодавець, проте відсутні висновки спеціалістів, що хвороби є настільки тяжкими, що ОСОБА_4 перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Натомість, допитаний судом свідок ОСОБА_10, сусід ОСОБА_4 показав, що ОСОБА_4 сам себе обслуговував. До нього приїздили син, колишня дружина та сестра.

Свідок ОСОБА_11 також підтвердив, що, як сусіду, йому відомо, що ОСОБА_4 не був у безпорадному стані, сам ходив до магазину та аптеки.

З наданої відповіді Київського міського центру медико-соціальної експертизи від 15.01.2016 року вбачається, що відповідно до п. 27 Критеріїв встановлення інвалідності, «підставою для встановлення другої групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводить до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі». (а.с. 121)

Позивач не надала суду доказів, що після встановлення ОСОБА_4 другої групи інвалідності його стан здоров'я погіршився та він потребував стороннього догляду.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції дав оцінку наданим доказам і в суду апеляційної інстанції відсутні підстави для переоцінки доказів, що стосуються предмета спору.

Слід також зазначити, що позивач не надала суду доказів, які б свідчили про те, що батько мав волю позбавити свого сина спадщини та залишити все у спадок своїй сестрі.

Жоден із свідків не підтвердив, що батько звертався за допомогою до свого сина і отримав відмову у наданні такої допомоги.

При цьому свідок ОСОБА_12 показала, що є хрещеною матір'ю відповідача. З ОСОБА_4 у неї були добрі стосунки і з його слів їй відомо, що ОСОБА_4 мав намір зареєструвати сина за місцем свого проживання, проте позивач забрала в нього документи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність відомостей, які б свідчили про те, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, звертався по допомогу до відповідача ОСОБА_3, а останній, будучи обізнаним про таку потребу та маючи змогу надати допомогу, свідомо умисно ухилявся від її надання.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А.Шебуєва