Провадження № 2/520/1265/16
Рішення

іменем України

16 травня 2015 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Прохорова П.А.

при секретарі - Цвігун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому посилаючись на прострочення відповідачами сплати регулярних платежів за кредитним договором №425/ФКВІП-07 від 16 жовтня 2007 року, та вказуючи на те, що сааме позивач є належним кредитором у зобов'язаннях, що випливають з такого договору, просив суд стягнути з відповідачів на користь позивача грошові кошти - у солідарному порядку та загальному розмірі, еквівалентному до 144484,22 грн., з яких 140262,49 грн. - тіло кредиту, 2030,97 грн. - відсотки , 2190,76 грн. - комісія для ведення кредиту.

Додатково в обґрунтування позову представник позивача зазначав, що банком було набуто прав вимоги за зазначеними зобов'язаннями внаслідок укладення договору факторингу з ТОВ «Укрпромбанк», та у зв'язку з простроченням відповідачами платежів з погашення кредиту, їм було направлено вимоги про виконання умов зобов'язань, однак за поясненнями позивача, такі вимоги залишились без задоволення та будь-якої належної реакції зі сторони відповідачів.

Додатково в обґрунтування розміру заявлених вимог представник позивача посилався на видану Начальником управління супроводження операцій фізичних осіб довідку від 11.09.2014 року, про те, що заборгованість за кредитним договором №425/ФКВІП-07 від 16 жовтня 2007 року, станом на 11.09.2014 року складає 10965,39 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 144484,22 грн. та на досудові вимоги, що були направлені на адреси відповідачів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти задоволення позову та вказував на необґрунтованість його вимог, та на те, що підстав для стягнення з нього сум, час повернення яких ще не настав, - немає.

В останнє судове засідання сторони не з'явились, звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, на підставі вже наданих пояснень та наявних серед матеріалів справи доказів.

З'ясувавши позиції сторін у справі та дослідивши надані ними пояснення, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи за їх відсутності.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 425/ФКВІП-07, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 21000,00 дол. США з розрахунку 12,00 % річних за весь час користування кредитом на строк з 16 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2022 року. Мета кредитування - споживчі потреби.

Того ж дня до основного кредитного договору було укладено забезпечувальний договір - договір поруки №425/ZФКПОР-07, за яким відповідач ОСОБА_2 виступила перед кредитором поручителем за всіма зобов'язаннями позичальника, що випливають з вказаного Кредитного договору та прийняла обов'язок - нести за такими зобов'язаннями солідарну, з позичальником, відповідальність.

У наступному, Відповідно до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Постанови Правління НБУ №369 «Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства», 30.06.2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь АТ «Дельта Банк», у зв'язку з чим позивач набув прав кредитора у тому числі за договором № 425/ФКВІП-07 та забезпечувальними до нього договорами.

Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно наданої до матеріалів справи довідки від 11.09.2014 року виданої Начальником управління супроводження операцій фізичних осіб довідку від 11.09.2014 року, про те, що заборгованість за кредитним договором №425/ФКВІП-07 від 16 жовтня 2007 року, станом на 11.09.2014 року складає 10965,39 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 144484,22 грн. та на досудові вимоги, що були направлені на адреси відповідачів.

При цьому з аналізу наведеної довідки вбачається, що з наведеної суми прострочена заборгованість станом на 11.09.2014 року складає 10.81 дол. США, що за розрахунками позивача складає 140,28 грн. та 1905,04 грн. комісії.

Позовну заяву подано до канцелярії суду 10.10.2014 року.

Додатково на обґрунтування вимог позову позивачем було надано відомості про направлення відповідачам досудових вимог від 06.08.2014 року, у яких було зазначено про наявну, станом на 05.08.2014 року, заборгованість відповідача перед позивачем, в загальному розмірі 7,65 дол. США та 1726 гривень, запропоновано відповідачам усунути прострочену заборгованість та попереджено про те, що у випадку не усунення такої заборгованості позивач звертатиметься до суду з вимогою про стягнення з відповідачів всієї суми неповерненого кредиту.

Згідно довідки №05-2645524 від 03.12.2014 року, що була видана заступником начальника Одеського відділення ПАТ «Дельта Банк», станом на 03.12.2014 року прострочена заборгованість за кредитним договором №425/ФКВІП-07 у позичальника відсутня, а загальна заборгованість за кредитом складає 10899,60 дол. США, 314 грн., з яких 10782,61 дол. США - загальна сума заборгованості по кредиту, 314,00 грн. - поточна комісія, передбачена договором.

Інших відомостей про порядок погашення кредиту та статус виконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором до суду не надано.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись зокрема неустойкою та порукою.

Згідно ч.1. ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно ч.1, 2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

При цьому по при визначений строк та графік погашення кредиту кредитор у випадках, передбачених Законом - ч.2 ст. 1050 ЦК України, п. 4.3.4, п.6.2 Кредитного договору має право має право вимагати від позичальника та поручителя дострокового повернення кредиту та нарахованих сум.

Як вбачається зі змісту Кредитного договору №425/ФКВІП-07 випливають відносини з отримання ОСОБА_1 споживчого кредиту, забезпеченого іпотекою квартири АДРЕСА_1, яка належить Майновому поручителеві - фізичній особі ОСОБА_2 (що вбачається з положень п. 1.4, п. 3.1 договору).

Відносини, які виникають у зв'язку з заявленням банком вимоги про сплату позичальником за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, всіх сум кредиту, час погашення яких не настав врегульовані спеціальним Законом - Законом України «Про захист прав споживачів».

Так, пунктом 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у випадку, коди кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, він може використати таке право лише у разі наявності однієї з зазначених підстав:

1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на - на три календарні місяці;

2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків;

3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту;

4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту.

При цьому якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця.

Якщо протягом вказаного періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

З аналізу норм цивільно-процесуального законодавства випливає, що позивач, звертаючись з позовом до суду має належним чином обґрунтувати свої вимоги та зокрема довести наявне у нього суб'єктивне право, його порушення та належність обраного способу захисту.

Надаючи оцінку наданим суду доказам, суд вказує на те, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідача частини кредиту, час сплати якої ще не наступив, позивач зобов'язаний довести перед судом наявність передбачених договором та законом підстав, однак за обставинами провадження у справі та встановленими фактичними обставинами підстав для задоволення позову не вбачається.

Так, за офіційними відомостями щодо наявності простроченої заборгованості вбачається, що станом на:

05.08.2014 року, прострочена заборгованість складає 7,65 дол. США та 1726,00 гривень;

11.09.2014 року прострочена заборгованість складає 10.81 дол. США (що за розрахунками позивача еквівалентно 140,28 грн.) та 1905,04 гривень;

03.12.2014 року, прострочена заборгованість за кредитним договором №425/ФКВІП-07 у позичальника відсутня.

У контексті наведених положень Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для пред'явлення банком відповідної вимоги може бути затримка у проведенні пратежів позичальком більше 3-х місяців (п.п.1 п. 10 ст. 11 ), однак встановити наявність такої затримки з матеріалів справи не можливо, оскільки з наданих до суду доказів вбачається лише фіксація розміру заборгованості, чи її відсутність а не факт строкового прострочення.

Разом з тим суд зазначає, що розмір простроченої заборгованості, яка була обґрунтована відповідними довідками також не перевищує ні 10 відсотків від суми кредиту (п.п.2. п.10. ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів»), ні 5 відсотків від суми кредиту (п.п.3 п.10 ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів»), та таким чином, враховуючи, що позивачем не було зазначено як підстави стягнення коштів порушення позичальником інших істотних порушень умов договору про надання споживчого кредиту (п.п.3 п.10 ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів») та не надано доказів про такі обставини, суд доходить висновку про відсутність передбачених спеціальним законом Законом та Кредитним договором підстав для дострокового стягнення з позичальника частини кредиту, час погашення якої ще не настав не вбачається.

Крім того суд зазначає і про те, що відповідно до аналізу умов кредитного договору (п.6.2) та кореспондуючих положень п.10. ст. 11 Закону України «Про Захист прав споживачів» вбачається, що у позивача виникає обов'язок з сплати на користь кредитора коштів за вимогою про дострокове повернення кредиту лише після отримання позичальником такої вимоги, та порушеними права кредитора, у випадку невиконання такої вимоги позичальником, можна вважали лише після сплину тридцяти денного строку після отримання позичальником відповідної вимоги.

Таким чином позивачу з метою обґрунтування його вимог необхідно довести перед судом не лише сам факт складання вимоги та передачі кореспонденції на поштове відділення, а й факт отримання позичальником такої вимоги. Натомість до матеріалів справи долучено лише копії вимог (від 06.08.2014 року, вих. №31.4-08/7732/14 та вих. 31.4-08/7768/13) та реєстри поштових відправлень №14.08.2014/01 та №14.08.2014/02, що суд у контексті необхідності встановлення факту отримання позичальником таких вимог оцінює зазначені докази критично, та зазначає про передчасність заявленого ПАТ «Дельта Банк» позову.

Викладені висновки суду кореспондують положенням ст.ст. 10, 11, 57- 60 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та в межах і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та якими на сторін покладено обов'язок довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим, в силу положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 546, 553, 554, 1050, 1054 ЦК України, ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду міста Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя П. А. Прохоров