Провадження № 2/522/2339/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД про стягнення пені, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси у червні 2015 року звернувся позивач із позовом до ТОВ «Терракс» ЛТД з вимогами про стягнення пені, зазначаючи, що 29.10.2008 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Терракс» ЛТД був укладений договір комісії № 207 на будівництво обєкта нерухомості та додатки № 1,2,3 до договору, згідно якого, відповідач зобовязався здійснити дії для будівництва обєкта нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу з метою передачі у власність ОСОБА_2, апартаментів під будівельним номером №40, загальною площею 174,54 кв.м. розташованих на 7 поверсі 10-ти поверхової секції сімейно-оздоровчого комплексу у м. Одеса, 8 станція Великого Фонтану, пров. Морський,2. Згідно договору, строк передачі обєкта нерухомості був визначений як 25.12.2009 року, до настання якого відповідач зобовязався здати будинок в експлуатацію і протягом 45 днів з моменту введення будинку в експлуатацію передати у власність ОСОБА_2 обєкт нерухомості апартаменти.

4 серпня 2009 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду №1, згідно якої строк, визначений в п.4.1., 6.1. змінено, та встановлено 25 грудня 2010р., та змінено предмет договору, а саме замість апартаментів під будівельним номером №40, загальною площею 174,54 кв.м. розташованих на 7 поверсі 10-ти поверхової секції сімейно-оздоровчого комплексу, було зазначено апартаменти №58 загальною площею 141,81 кв.м., які розташовані на 10 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу. В подальшому, 18 серпня 2010 р. до договору №207 від 29.10.2008р. було укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої ОСОБА_2 відступив свої права за зазначеним договором новому комітенту ОСОБА_1. Згідно вказаного договору відповідач, протягом 45 днів зобовязався передати у власність вказаний обєкт нерухомості, однак оскільки таких дій не вчинив, порушив умови зобовязання. Посилаючись на п. 7.2 договору, згідно якого, у разі затримки в передачі апартаментів у встановлений умовами договору строк, комісіонер виплачує комітенту пеню в розмірі подвійної ставки НБУ, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 466199,64 гривень нараховану за 365 днів.

У подальшому позивач звернувся до суду із заявою про зміну підстав та збільшення позовних вимог (а.с.71-73), згідно якої зазначив, що оскільки договір комісії є різновидом договору про надання послуг, то на виниклі правовідносини розповсюджуються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», тому, посилаючись на невиконання зобовязання з боку відповідача, просив стягнути з відповідача пеню, в порядку частини 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», в загальному розмірі 13692558,9 гривень.

У судовому засіданні, представник позивача за довіреністю ОСОБА_3, доводи заяви про зміну підстав та збільшення позовних вимог підтримав, просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 13692558,9 гривень.

Представник відповідача ТОВ «Терракс» ЛТД у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, та зазначив, що за умовами укладеного договору, відповідальність комісіонера за затримку в передачі апартаментів настає зі спливом 45 днів, які починають свій перебіг з дня введення обєкту будівництва до експлуатації. Оскільки будівництво триває, відповідно не введено до експлуатації обєкт будівництва, термін у 45 днів, за порушення якого передбачена відповідальність, не почав свій перебіг. Зазначив, що оскільки під вартістю робіт згідно умов договору та Закону України «Про захист прав споживачів», мається на увазі комісійна плата комісіонера, яка складає 0,5% вартості ціни договору, штрафні санкції позивачем розраховані не вірно. Оскільки повинні були бути розрахованими саме від комісійної винагороди, що складає 6252,31 гривень. Також зазначав, що Закон України «Про захист прав споживачів», до правовідносин, які виникли за договором комісії, не застосовується. Враховуючи вищевикладене, просив відмовити в задоволенні позовної заяви.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши представників сторін, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Судом, на підставі договору комісії № 207 від 29.10.2008 року, а також додаткових угод до нього та пояснень сторін, було встановлено, що між ОСОБА_2 (комітент) та ТОВ «Терракс» ЛТД (комісіонер) був укладений вищезазначений договір, згідно умов якого ТОВ «Терракс» ЛТД зобовязався за дорученням комітента, за плату та за його рахунок здійснити від свого імені всі фактичні та юридичні дії, необхідні для будівництва обєкту нерухомості сімейно-оздоровчого комплексу, що розташований по провулку Морському, 2 в м. Одесі, з метою передачі у власність комітенту апартаментів під будівельним номером №40, загальною площею 174,54 кв.м. розташованих на 7 поверсі 10-ти поверхової секції сімейно-оздоровчого комплексу.

4 серпня 2009 року до вказаного договору було укладено додаткову угоду №1, згідно якої строк, визначений в п.4.1., 6.1. договору змінено, та встановлено 25 грудня 2010р.. Предмет договору також було змінено, а саме замість апартаментів під будівельним номером №40, загальною площею 174,54 кв.м. розташованих на 7 поверсі 10-ти поверхової секції сімейно-оздоровчого комплексу, було зазначено апартаменти №58 загальною площею 141,81 кв.м., які розташовані на 10 поверсі в 20-ти поверховій секції сімейно-оздоровчого комплексу.

У подальшому, 18 серпня 2010 р. до договору №207 від 29.10.2008р. було укладено додаткову угоду №2, відповідно до якої ОСОБА_2 відступив свої права за зазначеним договором новому комітенту ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобовязується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Разом з тим, згідно предмету договору, відповідач зобовязаний здійснити юридичні та фактичні дії з будівництва сімейно-оздоровчого комплексу, приміщення якого не можуть вважатись житлом.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Дійсно, згідно п.4.1. реалізація доручення Комітента по вказаному договору (з урахуванням додаткової угоди №1 до договору) здійснюється в строк до 25 грудня 2010 року, по закінченню вказаного строку, комісіонер зобовязується здати в експлуатацію закінчене будівництво сімейно-оздоровчого комплексу та протягом 45 днів передати у власність комітенту апартаменти.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Правові наслідки порушення зобов'язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором.

Розділом 7 договорів передбачена відповідальність сторін у разі порушення зобовязання. При цьому за п.7.1. у разі невиконання чи неналежного виконання зобовязань винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані цим збитки. За п.7.2. договору за затримку у передачі апартаментів у встановлений умовами договору строк, а саме впродовж 45 днів з моменту введення в експлуатацію обєкта нерухомості, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від загальної вартості не переданих вчасно апартаментів за кожний день прострочення.

Таким чином, сторони договору розмежували передбачені ст. 611 ЦК України види відповідальності за порушення зобовязання, а саме: у разі невиконання чи неналежного виконання зобовязань за договором на винну сторону покладається відшкодування завданих цим збитків, а за прострочення передачі уже введених в експлуатацію апартаментів у встановлений строк на винну сторону покладається обовязок сплатити позивачу неустойку у вигляді пені за кожний день прострочення. Та сплата пені водночас не звільняє від обовязку відшкодувати збитки.

Відповідно до п.1.6 договору, правовідносини сторін за даним договором регулюються правилами договору комісії, про надання послуг, якщо інші умови не встановленні згодою сторін. Правила договору про спільну діяльність, договору управління майном, Закон України «Про інвестиційну діяльність», інші нормативно-правові акти у сфері інвестиційної діяльності до даного договору не застосуються.

Суд вважає, що на виниклі між сторонами правовідносини Закон України «Про захист прав споживачів», не розповсюджується виходячи з наступного.

П.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», на який позивач посилається як на підставу позову, передбачено, що у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов'язання, не звільняє його від виконання зобов'язання в натурі.

У відповідності до п.3 постанови Пленуму ВСУ №15 від 12.04.96, вирішуючи питання про характер правовідносин між споживачем та продавцем (виготівником, виконавцем), про наявність підстав і умов їх виникнення, про права і обов'язки сторін, суд має виходити як із норм Закону і прийнятих згідно з ним актів законодавства, так і з відповідних норм Цивільного кодексу України та іншого законодавства, що регулюють ті ж питання і не суперечать Закону.

Також, п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Аналіз вищезазначеного положення закону дає підстави зробити висновок про те, що цей Закон дійсно регулює правовідносини між будівельною компанією й громадянами щодо будівництва саме житла для власних потреб. Проте, згідно Державного класифікатору будівель та споруд ДК 018-2000, будівлі для оздоровчого призначення, а також сімейні табори відпочинку відносяться до категорії нежитлових будівель.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України при узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.)

Суд вбачає, що дійсно позивач має право на стягнення пені у звязку з неналежним виконання відповідачем своїх договірних зобовязань. однак, враховуючи, що положення п.5 ст. 10 Закону України «Про захист справ споживачів» передбачають загальні підстави стягнення неустойки та застосовуються у разі не врегулювання цього питання безпосередньо сторонами у договору, а сторонами під час укладення договору комісії № 207 від 29.10.2008 року було визначено певний порядок, умови виплати та розмір пені (розділ 7 договору), тому задоволення вимог про стягнення пені саме з цих підстав, на думку суду є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Суд зазначає, що позивач не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що порядок вирішення спірних правовідносин встановлено цивільно правовим договором, укладеним між сторонами, то підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з посиланням на п.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів" суд не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись с ст.ст.. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 208-209, 212-215, 218, ЦПК України; ст.. 15,16,202,203,256,526, ЦК України,ст..10 п.5 Закон України Про захист прав споживачів» суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «ТЕРАКС» ЛТД про стягнення пені, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: Домусчі Л. В.

22.04.2016