АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Качана В.Я.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2015р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 3 151,60 доларів США та 327 368,13грн., а також 3 654грн. судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 22 липня 2008р. між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем укладено кредитний договір № 77.1/АК-01348.08.2, відповідно до якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 19 050,89 доларів США з терміном повернення 22 липня 2015р. та сплатою 7,7% річних за користування кредитом. 20 жовтня 2008р. між сторонами була укладена додаткова угода, згідно якої процентна ставка була збільшена до 9,7% річних.

Позивач стверджував, що позичальник зобов'язався погашати кредитну заборгованість щомісячними платежами, однак з 13 жовтня 2008р. не виконував зобов'язання за договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка складається з простроченої суми за кредитом у сумі 3 107,55 доларів США, простроченої заборгованості за процентами у сумі 44,05 доларів США, простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у сумі 16 047,20грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 299 067,05грн. та пені за несвоєчасне погашення процентів у сумі 6 584,67грн. Крім того, позивачем нараховано три відсотка річних від суми простроченого кредиту сумі 1 536,79грн. та від простроченої суми процентів у розмірі 33,83грн., і інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту, що складає 3 826,09грн.

Рішенням суду від 16 листопада 2015р. позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 3 151,60 доларів США, пеню у розмірі 67 003,02грн. та судовий збір у сумі 3 654грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ПАТ «Родовід Банк» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права в частині зменшення розміру пені, не обґрунтовану відмову у стягненні заборгованості за

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2339/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Петренко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
платою за обслуговування кредиту та трьох відсотків річних.

- 2 -

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідача та його представника, які просили рішення суду змінити в частині зменшення розміру пені, а в іншій частині рішення суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 22 липня 2008р. між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 77.1/АК-01348.08.2, відповідно до якого банк відкрив позичальнику не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 19 050,89 доларів США терміном повернення 22 липня 2015р. та сплатою 7,7% річних за користування кредитом.

Отримання кредитних коштів відповідачем не заперечувалося та підтверджується заявою про видачу готівки від 22 липня 2008р.

20 жовтня 2008р. між сторонами була укладена додаткова угода, згідно якої процентна ставка за користування кредитними коштами була збільшена до 9,7% річних.

Відповідно до пункту 3.1. кредитного договору відповідач зобов'язався щомісяця до 10 числа погашати кредит платежами у сумі 227 доларів США, виплачувати проценти за користування кредитом та сплачувати банку плату за обслуговування кредиту, розмір якої 0,3000% від суми виданого кредиту сторони погодили у пункті 1.5.1 договору.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач у повному обсязі свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку із чим станом на 22 липня 2015р. виникла заборгованість, яка складається з простроченої суми за кредитом у сумі 3 107,55 доларів США, простроченої заборгованості за процентами у сумі 44,05 доларів США, простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту у сумі 16 047,20грн., пені за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 299 067,05грн. та пені за несвоєчасне погашення процентів у сумі 6 584,67грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач зобов'язаний повернути позивачу отриманий кредит у повному обсязі та сплатити проценти за користування ним і пеню за прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором. При цьому, судом була застосована ч. 3 ст. 551 ЦК України при визначені розміру пені.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом договором у сумі 3 151,60 доларів США (прострочений кредит та проценти за користування ним), тому відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не має правових підстав для перегляду рішення суду в цій частині.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, якийпрострочив виконання грошовогозобов'язання, навимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуваннямвстановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченоїсуми, якщо інший розмір процентівне встановлений договоромабо законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації

- 3 -

грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 3.6. кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов'язується сплачувати банку за кожний день прострочки пеню у розмірі 1,6 процентів від суми простроченої заборгованості.

З наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що її розмір за порушення зобов'язань по поверненню кредиту становить 299 067грн. 05коп., за порушення зобов'язань по оплаті процентів - 6 584грн. 67коп., а всього 305 651грн. 72коп. При цьому, розмір заборгованості складає 3 151,60 доларів США, що еквівалентно 67 012,32грн. Отже, розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором.

Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 3 вересня 2014р. у справі 6-100цс14.

Установивши, що розмір неустойки значно більший від розміру заборгованості за кредитом, суд першої інстанції правомірно застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшив розмір пені до суми заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суду не було надано доказів матеріального стану відповідача, а розмір пені був погоджений сторонами при укладенні кредитного договору і суд не мав правових підстав для її зменшення, колегія суддів вважає безпідставними, так як це суперечить положенням ч. 3 ст. 551 ЦК України та правовій позиції Верховного Суду України, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

Разом з тим, колегія суддів вважає правомірними посилання у апеляційній скарзі на те, що судом не було наведено обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за платою за обслуговування кредиту та 3% річних.

Згідно пункту 3.1.4. кредитного договору позичальник зобов'язався щомісячно до 10 числа сплачувати банку плату за обслуговування кредиту, розмір якої був встановлений у пункті 1.5.1. договору та становив 0,3000% від суми виданого кредиту, що згідно графіку погашення заборгованості складає 57,15 доларів США.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що з 31 березня 2014р. відповідачем не сплачувалася плата за обслуговування кредиту і заборгованість становить 16 047,20грн.

За таких обставин, відповідно до вимог ст. 526 ЦК України суд першої інстанції не мав правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

- 4 -

Отже, вказаною нормою передбачено право банку отримати борг з урахуванням 3 % річних від простроченої суми. При цьому, умовами кредитного договору не встановлено іншого розміру процентної ставки за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК).

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання.

Водночас формулювання ст. 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Вказані роз'яснення та правові позиції Верховного Суду України не були враховані судом першої інстанції при відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних з посиланням на те, що умовами кредитного договору були визначені всі спірні питання штрафних санкцій.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з врахуванням 3% річних є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що 3% річних складають: за заборгованістю по кредиту - 1 536,79грн., за процентами - 33,83грн., за платою за обслуговування кредиту - 272,50грн., а всього 1843,12грн. Вказаний розрахунок проведено відповідно до вимог діючого законодавства та не був спростований відповідачем.

Разом з тим, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат у зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості за платою за обслуговування кредиту, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

- 5 -

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

З наданих суду документів вбачається, що плата за обслуговування кредиту нараховувалася позивачем у доларах США та визначалася у гривневому еквівалентні, тому підстав для застосування індексу інфляції до вказаної заборгованості не має.

Також правомірним є посилання позивача у апеляційній скарзі про неправомірне посилання суду у резолютивній частині рішення на еквівалент суми боргу до гривні, оскільки таких позовних вимог заявлено не було.

При цьому, суд не врахував, що відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014р. у справі 6-145цс14.

Позивачем суду були надані копії: Банківської ліцензії № 27 від 7 жовтня 1991р., Дозволу № 27-4, який виданий Національний банком України ВАТ «Родовід Банк» на право здійснення операцій, визначений пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», додатку до дозволу від 22 вересня 2006р., який містить перелік операцій, якій має право здійснювати банк.

За таких обставин, банк мав законні підстави для видачі кредиту у іноземній валюті, а відтак, суд повинен був стягнути заборгованість у іноземній валюті.

Оскільки судом першої інстанції при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за платою за обслуговування кредиту та 3% річних, неправильно застосовані норми матеріального права, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог. Також з резолютивної частини рішення підлягає виключенню посилання на еквівалент суми боргу у розмірі 67 003,02грн. В іншій частині рішення суду ухвалено з дотриманням норм

- 6 -

матеріального права і колегія суддів не вбачає підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 листопада 2015р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за платою за обслуговування кредиту та 3% річних скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за платою за обслуговування кредиту у сумі 16 047грн. 20коп. та 3% річних у сумі 1843грн. 12коп.

Виключити з резолютивної частини рішення посилання на еквівалент суми боргу у розмірі 67 003,02грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» повернення сплаченого судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 2009грн. 70коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: