Справа №585/1219/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/639/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Рибалки В. Г.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и л а:

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_4 просила суд зобовязати ОСОБА_3 знести самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці за адресою у м. Ромни по вул. Горького, 165А.

Свої вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 по межі належної їй, згідно державного акта на право власності серія ЯК № 426714 від 16.03.2012 року, земельній ділянці було встановлено металевий паркан по відмостці будинку ОСОБА_4, чим було позбавлено останню виходу на вул. Горького та входу в її власний будинок від вул. Горького, а також було встановлено паркан на відстані 0,63 м. від сараю ОСОБА_4, чим позбавлено можливості доглядати за будівлею та здійснювати поточний ремонт. Також, повітряна траса газопроводу низького тиску до будинку ОСОБА_4 залишилася за парканом на території ОСОБА_3, чим позбавлено її можливості обслуговування вказаного газопроводу. Рішенням апеляційного суду Сумської області від 24.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.10.2014 року, встановлено, що межа земельної ділянки ОСОБА_3 накладається на межу позивача на 0,98 м, а тому металевий паркан, встановлений ОСОБА_3 по межі згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 426714 від 16.03.2012 року, знаходиться на належній їй, позивачці ОСОБА_4, на праві власності земельній ділянці. Крім того, згідно п. 3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачено, що для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до бічної межі ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м, а тому встановлення ОСОБА_3 паркану по відмостці на відстані 0,70 см від стіни належного їй будинку та на відстані 0,63 м від стіни сараю порушує право ОСОБА_3 на догляд за будинком і здійснення його поточного ремонту.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25.02.2016 року позов ОСОБА_4 задоволено і зобовязано ОСОБА_3 знести самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці за адресою м. Ромни, вул. Горького,165-А, Сумської області.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 243,60 грн. сплаченого судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом не враховано, що у фактичному користуванні ОСОБА_4, згідно землевпорядної документації, знаходиться земельна ділянка на 19 кв. м. більшої площі, ніж їй було передано у власність рішенням виконкому Роменської міськради від 18.03.1998 року № 93.

Крім того, згідно додатку № 6 до висновку, експерт виходив з довжини земельної ділянки по вул. Горького 17,53 м, чим відійшов від вихідних даних, що надавались судом для проведення експертизи, оскільки згідно техпаспорта вказана довжина має становити 17 м. Унаслідок такого відхилення, на протязі всієї межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та по вул. Горького, 165А, що йде від цієї вулиці до кута повороту в напрямку буд. № 159 по вул. Горького, відбулось зміщення межі в напрямку земельної ділянки ОСОБА_3 на 0,53 м., наслідком чого є те, що площа земельної ділянки ОСОБА_4 зросте на 15,69 кв. м., а відповідно земельна ділянка ОСОБА_3 зменшиться на вказану величину.

Вказує, що суд не надав належної оцінки розбіжностям у даних про розміри земельних ділянок сторін, переданих у власність, із фактичними розмірами, не врахував, що встановлення меж земельної ділянки не є компетенцією суду, а у разі якщо будуть виявленні такі розбіжності, остаточний розмір таких ділянок визначається місцевою радою.

Зазначає, що визначення меж земельної ділянки ОСОБА_4 в генеральному плані, що наявний в техпаспорті на житловий будинок по вул. Горького, 165А в м. Ромни, виготовленому 16.05.2000 року Роменським МБТІ, не є встановленням таких меж в натурі землевпорядною організацією, як того вимагали, діючі на час виготовлення вказаного генерального плану, положення ЗК УРСР 1990 року та Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України, затвердженого Державним комітетом України по земельних ресурсах від 15.02.1993 року № 10. В порушення чого, суд ототожнив землевпорядну організацію з БТІ, яке станом на 2000 рік не відносилось до землевпорядних організацій.

Судом не враховано, що на відміну від ОСОБА_4, ОСОБА_3 вжила всіх можливих заходів щодо встановлення меж її земельної ділянки в натурі відповідно до розміру, визначеного рішенням Роменського міськвиконкому № 35 від 28.01.1998 року, про що свідчать відповідні акти, тому висновки суду про порушення прав та інтересів ОСОБА_4 як землекористувача, без надання останньою доказів на підтвердження встановлення меж її земельної ділянки в натурі згідно вимог чинного законодавства, є помилковим.

Також, вказує, що суд неправильно застосував положення ст. 376 ЦК України, оскільки металевий паркан не належить до обєктів нерухомого майна.

В судовому засіданні відповідач та її представник підтримали доводи апеляційної скарги, пояснили, що оскільки задовольняючи позов суд не зясував, виходячи з доводів, в чому порушуються права позивача, оскільки відповідачем паркан було встановлено по фактично раніше існуючій деревяній огорожі, а будівництво житлового будинку та будівель здійснено позивачем на земельній ділянці, виділеній їй як частку із земельної ділянки право користування якої в порядку спадкування перейшло відповідачу після смерті своєї бабусі і на якій першим було побудовано бабусею житловий будинок та господарські споруди, а після виділення частки земельної ділянки позивачу, нею було побудовано житловий будинок.

Позивач та її представник в судове засідання вдруге не зявилися, але про час та місце розгляду справи були належним чином повідомленні завчасно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи за заявою ОСОБА_5, та зверненнями ОСОБА_4, поданих у 1997 році, на підставі рішення Роменської міської ради від 28.01.1998р. № 35 із земельної ділянки, розташованої у м. Ромни, вул. Горького,165, яка перебувала у постійному користуванні ОСОБА_5 і на якій був розміщений її житловий будинок, вилучалась частка земельної ділянки площею 400 кв.м. і була повернута до земель міської ради. Цим же рішенням ОСОБА_4 було надана у постійне користування для обслуговування житлового будинку і господарських будівель земельна ділянка площею 421 кв.м., а також надана у постійне користування ОСОБА_5 ще земельна ділянка площею 170 кв.м.

З довідки Роменського міжміського бюро технічної інвентаризації (а.с.70) за даними інвентаризації виділ земельної ділянки по вул. Горького, 165 було здійснено згідно рішення міськвиконкому від 03.10.1973р. № 590 розміром 780 кв.м.

Після виділення земельної ділянки позивачу, остання здійснила будівництво житлового будинку та господарських будівель, які на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння по вул. Горького,165-А в м. Ромни, виданого на підставі рішення виконкому Роменської міськради від 01.06.2000р. № 194, належить їй на праві власності.

Після смерті 02.05.2000 р. бабусі ОСОБА_5, відповідач успадкувала житловий будинок за № 165 по вул. Горького 165 в м. Ромни, Сумської області.

Питання успадкування спадщини після смерті ОСОБА_5 сторонами було узгоджено шляхом затвердження мирової угоди ухвалою Роменського міського суду Сумської області від 03.03.2004 р. Цією мировою угодою відповідач визнала право власності своєї матері ОСОБА_4 на домоволодіння за №165-А по вул. Горького у м. Ромни та відмовилась від своїх претензій на цей обєкт спадщини, що залишилась після смерті бабусі ОСОБА_5

Після прийняття права власності на житловий будинок в порядку спадкування до відповідача перейшло право користування земельною ділянкою в розмірах визначених для спадкодавця, оскільки первісно площа земельної ділянки становила 780 кв.м., але після вилучення у січня 1998 р. частки земельної ділянки для виділення доньці ОСОБА_4 400 кв.м. і додаткового надання у постійне користування 170 кв.м., загальна площа земельної ділянки, якою користувалася за життя ОСОБА_5, становила 550 кв.м.

Ці обставини сторонами не оспорюються.

Рішенням виконавчого комітету Роменської міської ради від 18.03.1993 р. №93 ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку по вул. Горького,165, площею 421 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Дані про посвідчення права власності позивача на земельну ділянку шляхом внесення відповідного запису у земельно-кадастрові документи міською радою суду не надано.

Рішенням Роменської міської ради (24 скликання, 16 сесія) від 02.07.2004 р. ОСОБА_3 передано у власність земельна ділянка площею 595 кв.м. по вул. Горького,165 для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Дане рішення зареєстровано за №8800 в книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність (книга№3).

Згідно акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки в натурі ОСОБА_3, складеного 24.04.2004р. на підставі вказаного рішення міської ради за участю представника міського управління земельних ресурсів, були встановленні та узгодженні зовнішні межі земельної ділянки в натурі, переданої відповідачу у власність, з описом меж по існуючій огорожі і передані на зберігання власнику земельної ділянки, який не підписаний позивачем (а.с.55).

Актом від 11.03.2008 р. підтверджено встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та передачі межових знаків на зберігання землевласнику ОСОБА_3, складеного за участю представника управління земельних ресурсів із зазначенням на оборотній стороні абрис земельної ділянки відповідача, експлікацією земель та опису меж, визначено, що межі земельної ділянки закріплені існуючою огорожею та межовими знаками в кількості 7шт.

24.01.2012 р. рішенням Роменської міської ради (шостого скликання, 19 сесія) було затверджено технічну документацію з уточненням площ при обмірі земельних ділянок та передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 595 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі цього рішення відповідачем отримано державний акт про право власності на земельну ділянку.

Але рішенням апеляційного суду Сумської області від 24.07.2014 р., яке набрало законної сили і є чинним на даний час, було задоволено позов ОСОБА_4, а рішення міської ради від 24.01.2012 р. в частині затвердження технічної документації з уточненням площ при обмірі земельних ділянок та передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 595 кв.м., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд визнано незаконним, а виданий їй державний акт про право власності на земельну ділянку недійсним.

Цим рішенням встановлено, що конфігурація та площа земельної ділянки позивача визначена у генеральному плані присадибної ділянки станом на 16.05.2000 р., що належить позивачу та про встановлення у 1998 р. меж належної позивачу земельної ділянки, що засвідчено у акті від 02.12.2011 р. комісією по розгляду земельних спорів Роменського міськвиконкому. На підставі даних генерального плану належної позивачці на праві власності земельної ділянки, викопіювання цієї земельної ділянки, складеного Роменською міськрадою від 15.01.1998 р. та оскарженого ОСОБА_4 державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3, встановлено значні розбіжності в замірах щодо проникнення земельної ділянки відповідача вглиб належної позивачу земельної ділянки та про накладення на належну позивачці земельну ділянку на 0,98 м. по її ширині.

Судова земельно-технічна експертиза по цій справі не проводилася.

Предметом дослідження апеляційного суду при ухваленні рішення 24.01.2012 р. питання набуття права власності ОСОБА_3 за рішенням Роменської міської ради (24 скликання, 16 сесія) від 02.07.2004 р., зареєстрованого за №8800 в книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність (книга№3) не було.

В матеріалах справи представлено план фактичного користування сторонами земельними ділянками (а.с.180).

По справі проведено судову земельно-технічну експертизу, за висновкам якої враховуючи поставлене судом питання, засвідчено про порушення землекористування позивача.

Як повідомив опитаний в судовому засіданні апеляційного суду експерт, який проводив судову експертизу, предметом дослідження було порушення прав землевласника позивача, виходячи з даних генерального плану належної позивачці на праві власності земельної ділянки, складеного станом на 16.05.2000 р.

За висновком проведеної експертизи розмір порушення розташування межі землекористування позивача становить у продовж -1,74м-1,93 м,0.40 м -0,47 м, 0,45м-0,32м, т.т. довжина паркану 24,46 м.; -1,18 м-1,33 м, т.т. довжина паркану 5,87 м; 0,23м-0,28м - довжина паркану 5,59м. При тому, що у продовж 0,28м-1,0м паркан встановлено відповідачем з відступом вглибину площі свої земельної ділянки (додаток №7). Основний вхід у будинок позивача відображено на фото 45 (а.с.198 обор.) і паркан знаходиться на допустимій відстані. Дверний отвір у боковій стінці будинку позивача, продовж якої по відмостці відповідачем встановлено металевий паркан, відповідно до поверхового плану від 14.04.1992 р. належного позивачу будинку (а.с.211) не передбачений і впродовж цієї бокової стіни на довжині паркану з «стовп воріт до 1,74м» землекористування позивача не порушено. Вхід на подвіря позивача здійснюється самостійно з вул. Горького.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що самовільно збудований металевий паркан на земельній ділянці по вул. Горького,165-А, створює перешкоди у здійсненні права користування позивачем будівлею і ці перешкоди в іншій спосіб, окрім як знесенням, усунути неможливо.

Враховуючи викладені обставини справи колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції через не відповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ст. 392 ЦК України захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння може здійснюватися шляхом предявлення власником майна вимоги про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частинами 1,3 статті 10 цього Кодексу передбачено, здійснення цивільного судочинства на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покладається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено, у частині 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки рішення міської ради про надання позивачу у постійне користування із земель міської ради, прийнято у січні 1998 р., а про передачу їй земельної ділянки у власність прийнято у вересня 1998 року, питання набуття позивачем права власності на цю земельну ділянки вирішується за нормами ЗК України від 18 грудня 1990 року в редакції станом на час прийняття міської радою такого рішення та положеннями постанови Верховної ОСОБА_6 УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 08 грудня 1990 року № 562-XII ( далі Положення) із змінами на час виникнення правовідносин щодо передачі позивачу цієї ділянки у постійне користування.

Відповідно до ч.1 ст.17, ст.ст. 22, 23 цього Кодексу передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною ОСОБА_6 України.

Згідно пункту 3 Положення Земельний кодекс Української РСР застосовується до правовідносин, що виникнуть після введення Кодексу в дію, тобто з 15 березня 1991 року, крім правовідносин, передбачених главою 5 Кодексу, до яких ця глава застосовується з 01 липня 1992 року.

До земельних правовідносин, що виникнуть до 15 березня 1991 року (а до правовідносин щодо земельного податку і орендної плати - до 1 липня 1992 року), Земельний кодекс Української РСР застосовується до тих прав і обов'язків, які виникнуть після введення Кодексу в дію.

Пунктом 6 цієї постанови ВРУ було визначено ОСОБА_6 Української РСР підготувати і подати на розгляд ОСОБА_7 Української РСР такі проекти законодавчих актів: до 15 січня 1991 року - про порядок вирішення питань про надання і вилучення земельних ділянок та форми державних актів на право володіння і право постійного користування землею.

Пунктом 1 Декрету кабінету ОСОБА_6 України від 26.12.92 р. № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» передбачено право міським ОСОБА_6 народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

У звязку з тим, що дія статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету питання виникнення права власності на земельну ділянку регулювалось пунктом 3 цього Декрету, згідно якого право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною ОСОБА_6 народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Форма державного акту на право власності на земельну ділянку була затверджена постановою КМУ від 02.04.2002р. №449 «Про затвердження форми державного акту на право власності на земельну ділянку та державного акту на право постійного користування земельною ділянкою».

Відповідно до Закону України від 14.09.2006 р. № 139 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» викладений вище п. 3 Декрету втратив чинність, але позивач з того часу державний акт на право приватної власності на землю не отримано.

Відповідно до ст. 30 ЗК 1990 в редакція, що діяла на час прийняття відповідачем спадщини у 2000 році, перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду регулювався таким порядком - при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

За змістом ч.1 ст. 81,118,125,126 ЗК України 2001 року громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: прийняття спадщини.

Громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом ОСОБА_6 України.

Відповідно до статей 107,158 ЗК України 2001 р. основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

У пунктах 4,7,18 постанови пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року

N 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ .із змінами і доповненнями, внесеними розяснене наступне.

Згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Спори щодо додержання правил добросусідства - обов'язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо), - розглядаються судами відповідно до статей 103 - 109 ЗК і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Зазначені спори потрібно відрізняти від спорів щодо земельних сервітутів - права власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне чи безоплатне користування чужою земельною ділянкою (право проходу чи проїзду на велосипеді; проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; право прогону худоби по наявному шляху; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд тощо), - вирішення яких не віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК).

Вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що:

ґ) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI;

Аналіз приведених норм дає підстави для наступних висновків.

Позивачем не доведено про посвідчення міської радою її права власності на земельну ділянку площею 421 кв.м., шляхом внесення запису у земельно-кадастрові документи, державного акту на право власності на земельну ділянку вона не отримала. Крім того, з січня 1998р. розпочала використовувати надану земельної ділянки до встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), бо акту про виділення їй земельної ділянки в натурі у січні 1998 року не надала, а акт від 02.12.2011 р., який був предметом розгляду апеляційного суду, складений вже після передачі відповідачу в липні 2004 року у власність земельної ділянки площею 595 кв.м., із складанням актів про встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі та передачею межових знаків на зберігання землевласнику ОСОБА_3 від 24.04.2004 р (не підписаний позивачем) та від 11.03.2008 р., в якому зазначається, що межі земельної ділянки закріплені існуючою огорожею та межовими знаками в кількості 7шт.

Відповідач успадкувала право користування земельною ділянкою розміром 550 кв.м., яка після уточнення площі до 595 кв.м. була за рішенням міської ради передана їй у липні місяці 2004 р. у власність, яке вона посвідчила з отриманням державного акту у березня 2012 року, який за рішенням апеляційного суду від 24.07.2014 р. був визнаний недійсним і тому, на даний час, за нею існує право постійного користування земельною ділянкою тільки у розмірах 550 кв.м., оскільки на час прийняття рішення про передачу їй у власність в липні 2004 року цієї земельної ділянки у збільшеному розмірі, за норами ст. 125 ЗК 2001 року, право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації. Таким документом є державний акт.

Порушення права заявлено, тим що встановлення металевого паркану по відмотці її будинку позбавляє виходу на вул. Горького та вхід до власного будинку від цієї вулиці, встановлення паркану по відмотці сараю та повітряна траса газопроводу низького тиску до її будинку залишилася за парканом на території земельної ділянки відповідача.

Мотиви позову обґрунтовані висновками апеляційного суду Сумської області від 24.07.2014 р., яким встановлено, що конфігурація її земельної ділянки визначена генеральним планом належної їй присадибної ділянки станом на 16.05.2000 р. та встановлення у 1998 році меж належної позивачці на праві власності земельної ділянки про що йдеться в акті складеному 02.12.2011 р. комісією по розгляду земельних спорів Роменського міськвиконкому.

Колегія суддів визнає, що дійсно цим рішенням встановлено ці обставини, а також встановлено значні розбіжності в замірах щодо проникнення земельної ділянки відповідача вглиб належної позивачу земельної ділянки та про накладення на належну позивачці земельну ділянку на 0,98м. по її ширині. По цій справі не проводилась земельно-технічна експертиза.

Проведеною у даній справі земельно-технічною експертизою засвідчено про існування порушення розташування межі землекористування позивача, оскільки відставним документом для її проведення становив генеральний план із відображенням земельної ділянки позивача станом на 16.05.2000 р., бо у дослідженій частині висновку експертизи зазначається про існування невідповідності меж по вул. Горького між сусідськими домоволодіннями № 159 і 165-А та 165 і 169, координати меж земельної ділянки № 165-А в інвентаризаційній справі не зазначені і тому експертом проведено їх оцифрування відповідно до даних інвентаризаційної справи станом на 16.05.2000 р. Висновки експерта щодо порушення розташування межі землекористування позивача на ділянках впродовж металевого паркану, який проходить біля бокової стіни її будинку, в якій зроблено дверний отвір, не передбачений генеральним планом станом на 16.05.2000 р., і згідно якого за єдиною господарською будівлею - сараю « літ В і «Б» існував паркан. який розмежовував площу земельної ділянки позивача від площі земельної ділянки відповідача, що не спростовує ствердження відповідача про встановлення паркану на місці існуючого деревяного, заміна якого відбулась після отримання нею державного акту на землю у березні 2012 року.

За планом фактичного користування сторонами земельними ділянками за №165 і 165-А по вул. Горького в м. Роми (а.с.181) використовуються без дотримання їх початкової конфігурації.

На підставі викладеного колегія суддів, перевіряючи доводи позову та апеляційної скарги щодо порядку користування земельними ділянками для зясування обставин порушення прав позивача на здійснення права власності відносно своїх обєктів нерухомого майна, розташованих на її земельній ділянці, порушення право користування трасою газопроводу визнає, що між сторонами не врегульовано існуючий спір з приводу спільної земельної межі, яка розмежовує земельні ділянки, що перебувають у користуванні сторін і який повинен вирішуватися шляхом відновлення межових знаків на підставі даних земельно-кадастрової документації, яка позивачем не представлена суду, а рішення, яким була затверджено технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності, виготовлена відповідачем, скасовано.

Питання вирішення земельних спорів стосовно меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства віднесено до компетенції органів місцевого самоврядування. Обставини встановлені рішенням апеляційного суду також вказують на існування цього спору, а висновки проведеної по справі судової експертизи зроблені без урахування даних обставин.

Колегія суддів також визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо застосування положення ст. 376 ЦК України, оскільки металевий паркан не належить до обєктів нерухомого майна, оскільки норми цієї статті врегулюють питання самочинного будівництва обєктів нерухомого майна. Як повідомила відповідач нею встановлено паркан замість існуючого деревяного з метою не проникнення на її земельну ділянку живності з боку земельної ділянки позивача.

Через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, колегія суддів на підставі ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове, яким відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 25 лютого 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зобовязання вчинити дії відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: