Єдиний унікальний номер 0529/5419/2012 Номер провадження 22-ц/775/1949/2016
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 листопада 2016 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Будулуци М.С., Курило В.П.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахматі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину квартири та визначення порядку користування квартирою,

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на ? частину квартири та визначення порядку користування квартирою задоволені.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності подружжя на квартиру за адресою АДРЕСА_1 в м. Красноармійську Донецької області, що складається з трьох кімнат житловою площею 35,8 кв.м, загальною площею 59 кв.м.

Визначено порядок користування квартирою за адресою АДРЕСА_2 таким чином: позивачці ОСОБА_3 та її сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виділити в користування кімнату площею 11,5 кв.м та кімнату площею 8 кв.м, відповідачеві ОСОБА_2 виділити в користування кімнату площею 16,3 кв.м; прихожу, кухню, туалет та ванну залишити в спільному користуванні.

Вирішено питання про судові витрати.

Із вказаним заочним рішенням не погодився ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1. ОСОБА_1 подала заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 21 вересня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року залишено без задоволення.

Тому, ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу на заочне рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року, в якій просила скасувати заочне рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року та ухвалити нове рішення у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яким поділити все майно, набуте ними в період шлюбу.

Доводами апеляційної скарги наведено, що судове рішення є незаконним і необґрунтованим, і таким, що підлягає скасуванню, у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначила, що в період шлюбу сторонами у справі було придбано інше майно, яке позивачка в позові не зазначила, чим позбавила відповідача прав на нього.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, доводи апеляційної скарги не визнала, направила заперечення на неї та просила апеляційну скаргу відхилити, заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез'явившихся осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що 17 лютого 2001 року сторони зареєстрували шлюб у виконкомі Білозерської міської ради м. Добропілля Донецької області (а.с. 11).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11а).

Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 16 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_5 та зареєстрованого у реєстрі за №4991, на імя ОСОБА_2 була придбана квартира АДРЕСА_3, що складається з трьох кімнат загальною площею 61,6 кв.м., житловою площею 35,8 кв.метрів (а.с. 8, 9).

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с. 10).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених вимог.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна.

Як зазначено в ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи.

Судом встановлено, що сторони під час шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_4. Вказана квартира за договором купівлі-продажу придбана на імя відповідача. Тому позивачка просила визнати цю квартиру сумісною власністю подружжя, визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири, а також визначити порядок користування вказаною квартирою, виділивши у користування їй та неповнолітньому сину кімнату №2 загальною площею 11,5 кв.м та кімнату №5 загальною площею 8,0 кв.м, а відповідачу виділити кімнату №6 загальною площею 16,3 кв. м, прихожу, кухню, туалет та ванну залишити в спільному користуванні.

Системний аналіз наведених вище норм закону та досліджених у справі доказів дають підстави апеляційному суду зробити висновок про те, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обовязки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Довід апеляційної скарги про придбання під час шлюбу іншого майна, яке позивачка в позові не зазначила, чим позбавила відповідача прав на нього, є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суд першої інстанції розглянув заявлені позовні вимоги відповідно цих норм процесуального закону.

Тому наявність іншого майна, що на думку відповідача придбано під час шлюбу та не розподілено, не позбавляє його права звернутися з відповідним позовом про поділ цього майна.

Інших доводів апеляційна скарга не містіть.

Доводи представника відповідача у апеляційному суді про позбавлення відповідача права власності на частину житла при визначенні порядку користування квартирою, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані.

Визначаючи порядок користування спірною квартирою та виділяючи позивачці з дитиною певні кімнаті, суд першої інстанції правильно виходив з площі житла та права власності на ? частину сторін в ньому, а різниця у 1,6 кв.метрів є незначною.

Отже рішення суду є законним і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: