АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6030/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Юзькова О.Л.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Іванченко М.М., Кабанченко О.А.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» - Ліпської Олени Віталіївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» Київське відділення №8 про захист прав споживачів та стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» Київське відділення №8 про захист прав споживачів та стягнення коштів - задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» Київське відділення №8 на користь ОСОБА_2 суму у розмірі 6 298 грн. 08 коп.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» Київське відділення №8 в дохід держави судовий збір 551 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» - Ліпська Олена Віталіївна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку доводи скарги підтримала.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Сбербанк Росії» Київське відділення №8 про захист прав споживачів та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.06.2012 року між ним та відповідачем було укладено договір № 7149264 у формі Заяви-договору щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Лояльний»/ «Зарплатний плюс» в рамках договору щодо банківського обслуговування.

За умовами договору відповідач відкрив ОСОБА_2 та обслуговував поточний рахунок у гривні НОМЕР_1, карткові рахунки у гривнях НОМЕР_2 і НОМЕР_3.

За умовами договору банк здійснював розрахунково-касове обслуговування клієнта - позивача, також видав клієнту електронну дебетну картку НОМЕР_4 та здійснював її обслуговування.

Крім того, відповідач взяв на себе зобов'язання надавати позивачу послугу «СМС-інформування» за картковим рахунком на номер мобільного телефону. На картковий рахунок ОСОБА_2 зараховувалась його заробітна плата.

У ніч з 31 серпня на 01 вересня 2015 року з платіжної картки позивача, без його відома, декількома трансакціями було знято грошові кошти в розмірі

6 000,00 грн., 01 вересня 2015 року також була безрезультатна спроба зняти суму у розмірі 2 000,00 грн. , в результаті чого картка була автоматично заблокована банком.

Як вбачається з СМС - повідомлень, направлених відповідачем, та банківських виписок, місцем зняття коштів зазначався UKRGASBANK без ідентифікації місця, де встановлено банкомат. На момент зняття коштів позивач перебував у себе вдома за адресою реєстрації, банківська картка перебувала у позивача, він не надавав жодних розпоряджень на зняття коштів і не повідомляв будь-яким особам пін-код доступу до картки.

01.09.2015 року позивач повідомив банк про свій намір написати претензію про незгоду з трансакцією та повернення коштів. Така претензія була подана банку.

Не зважаючи на вимоги чинного законодавства, банк відмовився повернути кошти, посилаючись на те, що зняття коштів з картки було підтверджено пін-кодом, який відомий лише клієнтові.

З підстав безпідставного використання відповідачем коштів позивача, ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх прав та просив суд стягнути з ПАТ «Сбербанк Росії» 6 000,00 грн. з урахуванням трьох процентів річних за весь час прострочення у розмірі 75 грн. 45 коп. та втрати від інфляції у розмірі 222 грн. 63 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції встановив, що 18 червня 2012 року між ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір щодо обслуговування на умовах пакету продуктів та послуг «Лояльний»/ «Зарплатний плюс» в рамках договору щодо банківського обслуговування № 7149264.

Відповідно до умов договору банк відкрив на умовах пакету та обслуговував поточний рахунок у гривнях та карткові рахунки у гривнях, здійснював розрахунково-касове обслуговування клієнта.

Також позивачу було видано та здійснювалось обслуговування електронної дебетної картки.

Відповідно до ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У ніч з 31 серпня 2015 року на 01 вересня 2015 року з платіжної картки позивача декількома трансакціями було знято грошові кошти в розмірі 6 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, в цей період відбулися і дві безрезультатні спроби зняти грошові кошти з картки позивача також по 2 000,00 грн.

Після цього картка позивача була заблокована банком.

На виконання умов договору ПАТ «Сбербанк Росії» повідомив ОСОБА_2, шляхом надсилання відповідного СМС - повідомлення, про місце вчинення трансакцій, вказавши, що списання коштів відбулося через UKRGASBANK без ідентифікації місця.

Суд встановив, що списання коштів відбулося вночі без використання картки, яка була видана позивачу банком, про те, як зазначив відповідач після службового розслідування, з використанням оригінального пін-коду.

На претензію позивача, яка була подана в перший робочий день після списання коштів, відповідач надав відповідь, що оскільки операції зняття готівки були підтверджені дійсним пін-кодом, правила системи не дають підстав для опротестування операцій.

З підстав вищевикладеного, позивачу було відмовлено у відшкодуванні коштів.

Згідно ст. 1073 ЦК України у разі безпідставного списання банком з рахунку клієнта коштів, банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача.

Відповідно до п.п 32.3.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку.

Пунктами 6.7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання» у разі здійснення недозволеної, або некоректно виконаної платіжної операції, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, або які були виконані некоректно банк негайно відшкодовує платнику суму такої операції, та за необхідності, відновлює залишок коштів на рахунку, до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Так як відповідач не довів суду, що позивач пред'являв свою картку близько 12 години ночі в УКГАЗБАНК, або використав банкомати вказаного банку для зняття грошових коштів, а також не довів, що позивач повідомляв будь-яким особам пін код, суд дійшов висновку, що безпідставно списані грошові кошти з карткового рахунку позивача мають бути повернуті.

Суд першої інстанції обґрунтовано послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі № 6-71цс15, де зазначено, що висновки судів про те, що операції щодо зняття з платіжної картки спірної суми супроводжувались правильним вводом пін-коду вказаної картки, а умовами договору передбачено обов'язок позивача щодо нерозголошення даного пін-коду, що виключає можливість задоволення позову про стягнення з банку на користь позивача спірної суми, є помилковим, оскільки висновки судів не свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відмова ПАТ «Сбербанк Росії» у задоволенні вимоги клієнта є необґрунтованою, оскільки відсутні докази, що вказують на порушення позивачем заборони розголошення пін-коду платіжної картки, а також докази використання оригінальної банківської картки, яка видавалась клієнту.

Суд правильно виходив з положень ст. 611 ЦК України, які передбачають, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а також норм ч. 2 ст. 625 ЦК України, якими встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у сумі - 75 грн. 45 коп. та втрати від інфляції у розмірі 222 грн. 63 коп. за період з 01.09.2015 року по 31.01.2016 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що за умовами укладеного між сторонами договору , у разі списання коштів з використанням оригінального пін коду, вони не повертаються, колегія суддів не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 ст. VI Положення №705 «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Національного Банку України від 05.11.2014 року, Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Зняття коштів відбулося вночі, і позивач дізнався про це лише зранку, і, відповідно, повідомив про подію працівників банку одразу на початку першого робочого дня після події, чим виконав вказану норму.

Пунктом 9 статті VI Положення передбачено виключні випадки, коли користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідач не навів доказів відповідно до приписів статей 58-59 ЦПК України, що саме позивач своїми діями чи бездіяльністю призвів до втрати, незаконного використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов 'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема. умови договору про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

На момент укладення Договору з позивачем існувала типова форма Заяви-Договору, складена відповідно до Умов банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Сбербанк Росії», затверджених Наказом Голови Правління Банку №37 від 16.01.2012 року.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, яка була викладена у рішенні від 10 листопада 2011 року у справі № 1-26/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, який має форму формуляра та іншу стандартну форму є договором приєднання (ч.1 ст.634 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З вищевикладеного слідує, що в позивача була відсутня реальна можливість запропонувати свої умови Заяви-Договору, тобто, надавши на підпис позивачу вказану Заяву-Договір, відповідач намагався позбавити позивача в майбутньому гарантій захисту, зокрема визначених п.п.8 та 9 Статті VI Положення №705 «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Національного Банку України від 05.11.2014 року, та відповідною судовою практикою.

Таким чином, позивач хоч і діяв добровільно при укладенні договору, проте не мав реальної змоги надати дійсну оцінку положенням даного договору і Умовам банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Сбербанк Росії» та наслідкам його укладення через ненадання відповідачем повної, достовірної та своєчасної інформації про умови, порядок надання послуги та права позивача, зокрема позивач не був ознайомлений з текстом Умов банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Сбербанк Росії».

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, висловленої у рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013, положеннями ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В ч.3, 4 ст. 18 Закону наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому, п. 4 ч. 1 ст.21 Закону встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 року, №39/248, в якій зазначено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.

Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року №543, зокрема, передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі, і у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

З підстав вищевикладеного, положення Заяви-Договору та Умов банківського обслуговування фізичних осіб в АТ «Сбербанк Росії» порушують принципи, викладені в ч.2 ст.627 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.8, 9 ст. VI Положення №705 «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Національного Банку України від 05.11.2014 pоку, тобто обмежують позивача в гарантіях і захисті, передбаченому чинним законодавством, і, як наслідок, носять дискримінаційний характер, а тому не можуть братися судом до уваги.

Колегія суддів критично оцінює твердження апеляційної скарги, що позивач не здійснив жодних дій, які б перешкодили використанню картки, виходячи з наступного.

Як вбачається з наявних у матеріалах справи роздруківок SMS-повідомлень, зняття спірних коштів відбулося між 23 год. 58 хв. 31.08.2015 року і до 00 год. 00 хв. 01.09.2015 pоку, тобто фактично за 2 хв. трьома трансакціями по 2000,00 грн. кожна, що кожного разу мало б супроводжуватись введенням оригінального ПІН-коду, відбулося зняття 6000,00 грн., а в подальшому, протягом 7 хв. двічі фіксувалась спроба зняти додатково 2000,00 грн., і вже під час останньої спроби 01.09 2015 року в 00 год. 07 хв. картку позивача НОМЕР_5 було заблоковано службою безпеки банку, тобто самим відповідачем, ще до того, як про це стало відомо позивачу.

Таким чином, картка не була активована, позивач не міг користуватись нею, заяв про її блокування не писав, натомість позивачу одразу було видано відповідачем тимчасову картку, що представником відповідача не заперечувалось.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності звернення позивача до правоохоронних органів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки звернення до правоохоронних органів є правом позивача, а не його обов'язком.

Не звернення позивача до правоохоронних органів не звільняє відповідача від виконання своїх обов'язків щодо відновлення на рахунку позивача безпідставно списаних коштів.

Колегія суддів не приймає до уваги також доводи апеляційної скарги про те, що не підлягає застосування правова позиція Верховного Суду України від 13.05.2015 року у справі 6-71цс15, у зв'язку з не ідентичністю справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з тексту самого рішення, у заяві про перегляд Верховним Судом України судового рішення суду касаційної інстанції, особа просить скасувати судове рішення касаційного суду й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції ст.1073 ЦК України та п.п.6,7, 6.8 Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року №223, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Положення №223 від 30.04.2010 року втратило чинність, а чинним є Положення №705 від 05.11.2014 року, натомість п.6.7. та 6.8. Положень ідентичні по своїй суті. Це п.п. 8 та 9 ст. VI, а тому вони мають суттєве значення для вирішення даної справи.

Таким чином, Верховний Суд України у Постанові від 13.05.2015 року фактично надав офіційне тлумачення спеціальним правовим нормам, які регулюють правовідносини між позивачем і відповідачем.

Навпаки, посилання представника відповідача в судовому засіданні апеляційного суду на ухвалу Верховного Суду України в справі 6-428 ц16 від 09 березня 2016 року не може бути враховано, оскільки зі змісту вказаної ухвали вбачається, що під час розгляду цивільної справи було встановлено, що платіжні операції були здійснені за умови електронної ідентифікації платіжного засобу клієнта, а в даній справі відповідач не довів, що електронна картка, яку банк видав позивачу була використана під час списання грошей, оскільки така картка була в момент їх списання у позивача, яку він до УКРГАЗБАНКУ не пред'являв і не давав жодних розпоряджень для списання своїх коштів.

Надання суду також постанови Вищого Господарського Суду України від 08 грудня 2015 року та ухвали Верховного Суду України від 29 березня 2016 року якою було відмовлено в допуску до провадження також не може бути враховано, оскільки правовідносини, які розглядались господарським судом відрізняються як за суб'єктним складом, так і за іншими суттєвими обставинами, які були встановлені.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Сбербанк Росії» - Ліпської Олени Віталіївни - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді