АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 646/3725/15-ц Головуючий І інстанції:Нікуліна Л.П.
Провадження № 22-ц-/790/5373/16 Доповідач:ОСОБА_1
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Івах А.П.,

суддів Шевченко Н.Ф., Зазулинської Т.П.

при секретарі Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Відділ реєстрації місця проживання у Червонозаводському районі м. Харкова управління ведення реєстру територіальної громади департаменту реєстрації Харківської міської ради, про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та зняття з реєстрації, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з її позовом, уточнивши його просила усунути перешкоди в користуванні власним житлом за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з зазначеної квартири та зняття з реєстрації.

В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі продажу квартири від 12.08.2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, вона набула право власності на квартиру АДРЕСА_2, як новий власник, здійснила державну реєстрацію набутих прав на неї. Оскільки в спірній квартирі зареєстрована та мешкає відповідач ОСОБА_3, вона не може в повному обсязі користуватися своїм житлом. Зазначила, що відповідачка ОСОБА_3 мешкала в спірному житловому приміщенні в якості члена сімї свого колишнього чоловіка ОСОБА_4, шлюб між ними розірвано за рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 06.06.2008 року. Самостійно права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, тощо) не набула, тому вважала, що з припиненням права власності колишнього чоловіка ОСОБА_4 відповідачка, як колишній член сімї власника, втратила право користування цим приміщенням і підлягає виселенню з подальшим зняттям з реєстрації.

03 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом, який уточнила, до ОСОБА_4, ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, просила визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 від 12.08.2014 року, який укладений між її колишній чоловіком та його сестрою ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського управління юстиції ОСОБА_6, недійсним, а також визнати право власності на ? частину квартири №3 по провулку Рибальському в м. Харкові, оскільки вважала, що зазначена частка квартири є обєктом спільної сумісної власності набутої під час шлюбу з ОСОБА_4.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_3 зазначила, що в спірній квартирі АДРЕСА_2 вона мешкає з 1995 року по теперішній день, була прописана в квартирі в 1998 році разом з сином ОСОБА_7, донькою ОСОБА_8 на законних підставах як дружина ОСОБА_4 Договір купівлі продажу квартири від 12.08.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 вважала недійсним, з тих підстав, що при оформленні спірного правочину вона повинна була бути присутньою, оскільки постійно мешкає в квартирі та згідно довідки філії № 59 КП «Жилкомсервіс» зареєстрована в зазначеній квартирі тому має право на висловлювання своєї думки щодо продажу квартири. Крім того, нотаріус при посвідчені спірного договору не зясувала психічний стан ОСОБА_4, який страждає важкою формою шизофренії з 1956 року, підтвердження чого міститься в медичних документах. Крім того, ОСОБА_4 просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири № 3 по провулку Рибасівському в м. Харкові, оскільки вважала, що зазначена частка квартири є обєктом спільної сумісної власності, набутою під час шлюбу з ОСОБА_4.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Ухвалою суду першої інстанції від 18 липня 2016 року усунуто описки допущені в мотивувальній частині рішення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині залишення її позовних вимог без задоволення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

-чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

-чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

-які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

-яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України судова колегія перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення та зняття з реєстрації.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності не є предметом перегляду в апеляційному порядку.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Розглядаючи спір ОСОБА_2, суд першої інстанції повно, всебічно зясував та встановив дійсні обставини справи, правильно визначився з правовою природою правовідносин, що виникли між сторонами, і законом, що ці правовідносини регулює та обґрунтовано дійшов висновку щодо відмови у задоволенні її позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив із того, що ОСОБА_3 мешкає у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, з 1995 року по теперішній час, сплачує комунальні платежі, сумлінно користуються квартирою, перешкод в користуванні власністю позивачу не чинить, іншого житла вона не має, є пенсіонеркою та інвалідом, під час перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4 у 1998 році була зареєстрована за адресою спірної квартири.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2014 року ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_9, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 1226.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сімї та прописки № 578 дільниці № 59 КП «Жилкомсервіс» від 17.03.2015 року за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

При цьому суд керувався тим, що згідно положень ст. 405 ЦК України член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважним причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 71 ЖК України , особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад 6 місяців без поважних причин, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми.

За вимогами ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишнього члена сім'ї права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановленістаттею 162 цього Кодексу (Плата за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові).

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Крім того, суд першої інстанції керувався тим, що відповідно до вимог ст. ст. 9 та ст. 109 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частина 3 ст. 47 Конституції України вказує на те, що позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Виселення без надання жилого приміщення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону або субєктивних прав інших осіб.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло (ОСОБА_10 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 28.01.2013, № 24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав").

З урахуванням дійсних обставин справи, особливості та характеру спірних правовідносин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції виходячи із розумності, виваженості та справедливості, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу за позовом ОСОБА_2 згідно із законом, ухвалив рішення таке, що відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України. На виконання вимог ч. 3 ст. 215 ЦПК України суд привів мотиви, з яких вважав встановленою відсутність фактів, якими обґрунтовувала ОСОБА_2 свої позовні вимоги.

Отже висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог останньої відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовано правильно.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 висновків суду не спростовують, підстав для їх задоволення, скасування чи зміни рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житлом, виселення та зняття з реєстрації залишити без змін.

Рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, визнання права власності не переглядалося в апеляційному порядку.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді -