АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження : 22ц/790/5467/16 Головуючий 1-ї інстанції Танасевич О.В.
Справа № 2-633/100/16 Доповідач - Шевченко Н.Ф.
Категорія : трудове.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Івах А.П., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Каплоух Н.Б.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» про стягнення грошової компенсації у зв'язку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні працівника, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» (далі Товариство) про стягнення грошової компенсації у зв'язку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні працівника.

В обґрунтування позову посилався на те, що він обіймав посаду директора ТОВ «Агрома» на підставі трудового контракту від 12 березня 2009 року, який було укладено строком на три роки.

У березні 2012 року трудові відносини припинились у зв'язку із закінчення строку дії контракту.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 на його користь з Товариства стягнуто грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 1012 року у розмірі 29 205,63 грн., заборгованість з заробітної плати за цей же період у розмірі 326 549,25 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з несвоєчасною виплатою йому заробітної плати у розмірі 279 321,87 грн.

Оскільки остаточний розрахунок не було проведено, просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки проведення розрахунку 559 613,72 грн. за період з 12 березня 2012 року по 30 грудня 2015 року.

Відповідач проти позову заперечував в повному обсязі з посиланням на його безпідставність, а також звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження по даній справі, оскільки судом вже розглянуті спори між тими самими сторонами про той же самий предмет і з тих самих підстав.

Рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом норм процесуального і матеріального права, неповне з'ясування обставин справи та неповноту дослідження доказів.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку відповідачів в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з безпідставності його вимог.

Проте повністю погодитися із вказаним висновком суду неможливо виходячи з наступного.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року залишене без змін, задоволено позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агрома» про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн. (а.с.39-42, 84-91).

Цим же судовим рішенням встановлено, що 12 березня 2009 року між сторонами було укладено контракт на управління підприємством, за умовами якого позивач був зобовязаний виконувати обовязки директора ТОВ «Агрома» (а.с.43).

Відповідно наказу від 11 березня 2012 року ОСОБА_1 був звільнений з посади у звязку з закінченням терміну контракту, проте повний розрахунок за цим контрактом з позивачем проведений не був.

12 березня 2012 року між сторонами був укладений новий контракт на управління підприємством, за умовами якого позивач був зобовязаний виконувати обовязки директора ТОВ «Агрома» (а.с.78).

У звязку з неповним розрахунком при звільненні за першим контрактом, судовим рішенням від 14 вересня 2015 року і була стягнута грошової компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн.

Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ст. 117 КЗпП у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Крім того, відповідно до змісту рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 про офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу, для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як вбачається з матеріалів справи, фактичний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено лише 30 грудня 2015 року, щ підтверджується письмовими поясненнями представника відповідача (а.с.49).

Враховуючи викладене, станом на день звернення з позовом до суду 28.03.2016 року ОСОБА_1 не було пропущено строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішенням Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 листопада 2016 року залишене без змін був встановлений факт порушення відповідачем вимог законодавства про працю та невиплати належних позивачеві при звільненні грошових сум, а саме компенсації за невикористану відпустку за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 29205 грн. та заборгованість з заробітної плати за період з 12 березня 2009 року по 11 березня 2012 року у розмірі 326 549 грн.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-144цс13 від 29 січня 2014 року та № 6-159цс13 від 22 січня 2014 року).

При цьому наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, відсутність коштів у роботодавця не може свідчити про відсутність його вини у невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-76цс14 від 02 липня 2014 року та № 6-64цс13 від 03 липня 2013 року).

Наведеним рішенням, яке набрало законної сили, було встановлено обставини, з якими ст.117 КЗпП України пов'язує її застосування та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Але встановлене зазначеним рішенням суду порушення прав позивачів на отримання належних їм при звільненні сум продовжувало тривати до моменту фактичного виконання рішення суду.

Невиплата звільненому працівникові всіх суми, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого порушення, яким є день фактичного розрахунку.

Оскільки, фактичне виконання рішення Печеніжського районного суду Харківської області від 14 вересня 2015 року відбулося 30 грудня 2015 року, то за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 Кількість робочих днів з 12 березня 2012 року по 30 грудня 2015 року становить 956 робочих днів.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплатіє середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Заробітна плата позивача перед звільненням становила по 12 000 грн. щомісячно. У січні і лютому 2012 року було 20 та 21 робочі дні відповідно.

Таким чином середньоденна заробітна плата позивача за вказаний період складала 585,37 грн. (24 000:41=585,37).

Таким чином, середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку з ОСОБА_1 (з 12 березня 2012 року) по день фактичного виконання рішення суду (по 30 грудня 2015 року) становить 559 613 грн.72 коп., які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 13 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» про стягнення грошової компенсації у зв'язку з порушенням строку проведення повного розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрома» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 559 613 грн.72 коп. (пятсот пятдесят девять тисяч шістсот тринадцять грн.. 72 коп.).

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді