Провадження № 2/742/283/16
Єдиний унікальний № 742/562/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області

у складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,

при секретарі Геєць О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право на житло, а саме будинок 4 по провулку Руському в м.Прилуки Чернігівської області вказуючи на те, що являється власником такого, де постійно проживає з часу його придбання. У даному будинку також зареєстрована відповідачка по справі, яка не проживає за даною адресою на протязі 5 років, не сплачує комунальні послуги, не цікавиться житлом. Реєстрація відповідача у даному будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. За таких обставин позивач позбавлений можливості вільно на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, а тому просить суд винести рішення про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування зазначеним житловим приміщенням.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені вимоги із наведених вище підстав та надав відповідні пояснення з цього приводу.

Відповідачка в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог та підтвердила факт добровільного залишення вказаного житла та не проживання у ньому більше 1 року.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав :

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень .

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Належність позивачу на праві приватної власності житла за адресою: м.Прилуки, Чернігівської області, провул. Руський, буд.4 підтверджується договором дарування житлового будинку від 27.03.2004 року ( а.с.13).

Згідно з актами про не проживання від 29 січня 2016 року, від 17 лютого 2016 року вбачається, що в результаті обстеження житлового приміщення за адресою: м.Прилуки Чернігівської області, провул.Руський,буд.4 виявлено, що ОСОБА_3, яка зареєстрована за даною адресою, у вказаному будинку не проживає з 2011 року .

Вказані обставини підтвердили також допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов'язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині й суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Право на житло є одним з найбільш природних і невідємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване.

А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується шляхом звернення до компетентних органів. І серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист.

Правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств та установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації та збереження.

Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних й кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла,

які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Зважаючи на ті обставини, що 31 жовтня 2009 року було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і відповідачка залишила будинок за власною ініціативою, не проживає в ньому більше 1 року без поважних причин, оплату за нього не проводить, чим взагалі втратила до житла будь-який інтерес, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 163 ЖК України , ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 224, 226, 294 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_3 визнати такою, що втратила право на житло за адресою м.Прилуки Чернігівської області, провулок Руський, будинок 4.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя