Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/995/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.04.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про зобовязання видати трудову книжку, стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку, відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

27 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 посилаючись на те, що з 10 березня по 20 липня 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем, але 13 липня 2015 року подав заяву про звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України і 31 липня 2015 року отримав поштою лист-повідомлення від 20 липня 2015 року про необхідність зявитися в бухгалтерію відповідача для отримання трудової книжки та проведення кінцевого розрахунку. Він зявився на запрошення, але трудову книжку та розрахунок не отримав. На його подальші звернення до відповідача з цього питання відповіді також не отримав. У звязку з цим та відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України він вважає, що має право вимагати сплати йому відповідачем середнього заробітну за час затримки видачі трудової книжки. Крім того, відповідач не виплатив йому заробітну плату за березень і липень місяці 2015 року та компенсацію за невикористану щорічну відпустку. Також вважає, що протиправною бездіяльністю відповідача завдано йому моральну шкоду. Просив суд визнати відповідача винним у порушенні трудового законодавства, зобовязати відповідача видати йому трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з час вимушеного прогулу за період до моменту проведення повного фактичного розрахунку та видачі трудової книжки у сумі 1806 грн. 52 коп., стягнути заборгованість по заробітній платі за березень та липень місяці 2015 року у сумі 1787 грн. 74 коп., стягнути компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 284 грн. 94 коп. та 2000 грн. відшкодування моральної шкоди.

В ході розгляду справи позивач уточнив розмір своїх позовних вимог (а.с. 49) та просив суд визнати відповідача винним у порушенні трудового законодавства, зобовязати відповідача видати йому трудову книжку, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток з час вимушеного прогулу у сумі 4262 грн. 50 коп., заборгованість по заробітній платі за березень місяць 2015 року у сумі 986 грн. 36 коп. та за липень місяці 2015 року у сумі 876 грн. 08 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 419 грн. 98 коп., 2000 грн. відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 6 жовтня 2015 року позов задоволено частково, а саме: зобовязано відповідача видати позивачу трудову книжку, вирішено стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі за липень місяць 2015 року у сумі 876 грн. 08 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку у сумі 419 грн. 98 коп., середній заробіток у сумі 4262 грн. 50 коп. за період з 21 липня по 6 жовтня 2015 року, 500 грн. відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області від 25 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку скасовано і ухвалено в цих частинах нове рішення про стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 437 грн. 68 коп. компенсації за невикористану щорічну відпустку та 2250 грн. 60 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахованих без утримання податків, зборів і обовязкових платежів; в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки відмовлено; в решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

26 січня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області із заявою про ухвалення додаткового рішення і просив стягнути з відповідача на свою користь 2815 грн. 58 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Заяву обґрунтовано тим, що його майнові вимоги до відповідача були обчислені на дату ухвалення рішення судом першої інстанції, тобто на 6 жовтня 2015 року. Враховуючи що рішення суду переглядалося в апеляційному порядку, було змінене і набрало законної сили 25 грудня 2015 року, а тому час затримки розрахунку відповідача збільшився до 25 грудня 2015 року, а відповідно збільшилася сума, яка підлягає стягненню з відповідача.

Додатковим рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2016 року заяву ОСОБА_2 задоволено повністю. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 6 жовтня 2016 року таким пунктом: «Стягнути з СПД ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2815 грн. 58 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 6 жовтня 2015 року по 25 грудня 2015 року».

Відповідач оскаржив додаткове рішення суду в апеляційному порядку, просив скасувати це рішення та постановити ухвалу про відмову в ухваленні додаткового рішення. Скаргу обґрунтовано тим, що у справі відсутні передбачені ст. 220 ЦПК України підстави для ухвалення додаткового рішення. Додатковим рішенням фактично змінено зміст рішення суду, яке набрало законної сили. Вимоги позивача за період з 7 жовтня по 25 грудня 2015 року не були предметом судового розгляду. Світловодський міськрайонний суд не повноважений ухвалювати додаткове рішення так, як рішення з вказаного позивачем питання було ухвалене судом апеляційної інстанції.

Позивач надіслав суду свої письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких послався на правомірність його вимог про стягнення коштів з відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні (ст.ст. 116, 117 КЗпП) за період з часу ухвалення рішення судом першої інстанції до ухвалення рішення апеляційного суду.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати;

3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 367 цього Кодексу;

4) судом не вирішено питання про судові витрати.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 213, 215 ЦПК України, розяснень Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», викладених у п. 11 12, не навів мотивів прийнятого рішення.

Як вбачається зі справи, позивач, звертаючись з позовом та уточнивши свої вимоги, просив суд, серед іншого, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток у сумі 4262 грн. 50 коп. за період з 21 липня по 6 жовтня 2015 року (а.с. 49). При цьому він посилався, як на неповернення йому трудової книжки (ст. 47, ч. 5 ст. 235 КЗпП), так і на не проведення остаточного розрахунку при звільненні (ст.ст. 116, 117 КЗпП).

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 6 жовтня 2015 року в цій частині позовні вимоги задоволено повністю. Проте апеляційний суд ухвалив в цій частині нове рішення, яким стягнув з відповідача 2250 грн. 60 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, розрахованих станом на день ухвалення рішення суду першої інстанції, яке переглядалося в апеляційному порядку 6 жовтня 2015 року, тобто в межах суми та періоду, який вказаний позивачем у позові. В задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки апеляційний суд відмовив.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПКта з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПКвийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом (п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. які беруть участь у справ.

Суд першої інстанції положень ЦПК та розяснень Пленуму Верховного Суду України не врахував, не звернув уваги та те, що позивач чітко визначив розмір своїх вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення трудового законодавства та період за який вони підлягають стягненню.

Ухвалюючи додаткове рішення суд вийшов за межі заявлених позивачем вимог.

Позивач не позбавлений права предявляти до відповідача додаткові вимоги, які виникають у нього у звязку порушенням його трудових прав, але шляхом предявлення нового позову, а не шляхом звернення із заявою про ухвалення додаткового рішення.

Суд першої інстанції також не врахував, що в рішенням апеляційного суду в задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (вимушеного прогулу) відмовлено у звязку з недоведеністю цієї вимоги. Таким чином ця вимога позивача вирішена повністю, а отже стягувати додатковим рішенням з відповідача кошти в якості середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 5 ст. 235 КЗпП) у суду першої інстанції правових підстав не було.

З урахуванням викладеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що всі позовні вимоги позивача були розглянуті і вирішені судами першої та другої інстанцій, а тому його вимоги про ухвалення додаткового рішення та підстави з яких вони предявлені не відповідають приписам ст. 220 ЦПК України і не можуть бути вирішені шляхом ухвалення додаткового рішення.

Так, як суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права, що привело до неправильного вирішення питання, відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 3 ст. 309 ЦПК, додаткове рішення підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 220, 303, 307, 309, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати додаткове рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24 лютого 2016 року і відмовити в ухваленні додаткового рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: