Справа 206/1594/16-ц
Провадження 2/206/527/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"20" квітня 2016 р. Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А. О.,

за участю секретаря Колісник В. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд

в с т а н о в и в:

21 березня 2016р. позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач послався на те, що позивач працював на ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» з 26.09.2011 року по 13.08.2013 року слюсарем у залізничному цеху 5-го розряду. 13.08.2013 року його було звільнено за п.7 ст. 40 КЗпП України за появу на робочому місці у нетверезому стані. Вважає звільнення незаконним, оскільки медичний огляд проводив не лікар.

У звязку з чим позивач просить суд поновити його на роботі слюсарем у залізничному цеху 5-го розряду на ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод». Стягнути з ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з "13" серпня до дня поновлення на роботі. (а.с.2-3).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.

Вислухавши позивача та його представника, дослідивши письмові докази, що в матеріалах справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26.09.2011р. по 13.08.2013р. працював у ВАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на посаді слюсара у залізничному цеху 5-го розряду (а.с.6-7).

13.08.2013р. ОСОБА_1 було звільнено за п. 7 ст.40 КзпП України «за появу на роботі в нетверезому стані», наказ №67/д від 13.08.2013р.(а.с.7-8).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судова практика судів вищих інстанцій виходить з того, що працівник має знати підстави та мотиви свого звільнення, а роботодавець може розірвати укладений на невизначений строк трудовий договір та звільнити працівника з власної ініціативи включно з підстав визначених законом, і з дотриманням визначеного в законі порядку. Як зазначено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 7 жовтня 2015 року в цій справі, видача наказів, а також визначення підстав, мотивів, обґрунтувань та виду дисциплінарного стягнення відноситься до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу, та відповідно у справі про поновлення на роботі має перевірятись законність обґрунтування відповідного наказу про звільнення особи з роботи.

Зазначені вимоги закону при звільненні позивача відповідачем не додержані, передбачених законом підстав, необхідних мотивів та обґрунтування його звільнення оскаржений наказ від 13.08.2013 року не містить. Вказане є самодостатньою складовою для скасування оскарженого наказу.

За таких умов зазначені у наказі відповідача від 13.08.2013 року про звільнення позивача з роботи підстави є обєктивно незаконними з дати його винесення. Незаконність оскарженого наказу та необхідність поновлення позивача на роботі й виплата втраченого середньомісячного заробітку не залежать від відношення до цього факту самого відповідача, який у добровільному порядку поновлювати його на роботі відмовляється.

Позивачем, згідно реєстрації позову в суді, 21 березня 2016 року, пропущений місячний строк на оскарження наказу і заявлення позову про поновлення на роботі, визначений в ст. 233 КЗпП України, однак суд вважає вказаний термін не пропущеним, оскільки позивач захищав свої порушені права в поза судовому порядку, про що свідчать відповіді територіальної державної інспекції з питань праці у Дніпропетровській області від 11.12.2013 року, від 25.11.2013 року №5043 (а.с. 9), Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.03.2014 року (а.с.10), Апеляційного Дніпропетровської області від 17.04.2015 року №8П-13402 (а.с.11), прокуратури Дніпропетровської області від 04.06.2015 року вих. 15 за №22 (а.с.12), Індустріального районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУ МВС України в Дніпропетровській області від 03.07.2015 року №45/П-56/1, (а.с. 13).

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Розрахунок втраченого позивачем заробітку внаслідок незаконного звільнення здійснюється відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, листів Мінпраці та соцполітики від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13, від 09 вересня 2014 року №10196/0/14-14/13, а також відомостей Пенсійного фонду України й становить 64000,00 грн. виходячи з такого: заробіток за два останніх його повних місяці роботи - липень, червень 2013 року становить відповідно 2000,00 грн. Загальна кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача від дня звільнення до дня ухвалення рішення суду становить 32 місяці, отже загальна сума втраченого заробітку за час вимушеного прогулу складає 2000,00грн. х 32=64000,00грн.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

За таких умов згідно Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дії відповідача можливо оцінювати як дискримінаційні щодо позивача, він зазнає утиск, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівника, відносно якого роботодавцем вчиняються умисні дії з наміром його звільнення, штучно створюється напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера. З огляду на дійсні обставини справи, заявлені підставу та предмет позову, обєктивно та субєктивно незаконними діями у сфері професійної діяльності відповідач порушив права позивача і на повагу до приватного життя.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Змістом ст. 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Положенням ч. 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу потребують судового захисту шляхом задоволення його позовних вимог в заявлений ним спосіб.

У відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 43, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 21, 23, 36, 147, 149, 221, 232, 233,235, 238 КЗпП України, ст. ст. 8, 13 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ №67/д Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 13.08.2013р про звільнення позивача з роботи.

Поновити ОСОБА_1 на посаді слюсара у залізничному цеху 5-го розряду на Публічному акціонерному товаристві «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» з 20 квітня 2016 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь позивача ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день ухвалення рішення в сумі 64000,00 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати в межах місячного платежу.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» на користь держави судовий збір в сумі 1378 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення, відповідачем - у разі відмови в перегляді заочного рішення.

Суддя А.О. Сухоруков