Провадження № 2/522/2420/16
20 квітня 2016 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді - Домусчі Л.В.,
при секретарі Шевчик В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі цивільну справу за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, витребування квартири з незаконного володіння,-
Позивач 02.09.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21.01.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за №12; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4, зареєстрований у реєстрі за №881; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 06.07.2012 року заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі виконавчого комітету Одеської міської ради звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_1 про визнання недійсними розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради, Свідоцтва про право власності на житло та витребування майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов задоволено.
Під час виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року стало відомо, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 07.08.2013 року скасовані заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.07.2012 року, знято арешт з квартири АДРЕСА_2.
Згодом, 21.01.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу АДРЕСА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі за № 12 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.01.2014 року, індексний номер: 10132937). 26.03.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 посвідчено договір купівлі-продажу зазначеної квартири між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, (рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2014 року, індексний номер: 11919394 ).
Позивач вважає зазначені угоди недійсними, оскільки були укладені після набрання законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року, у звязку з чим звернувся до суду з відповідним позовом.
У судове засідання 20.04.2016 року представник Одеської міської ради ОСОБА_10 (діє на підставі довіреності від 23.06.2015 року) не зявився, надав суду заяву, за якою справи просив розглядати за його відсутності.
Відповідачі та їх представник ОСОБА_11 (діє на підставі угоди №2001 про надання правової допомоги) у судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Третя особа приватний нотаріус ОМНО ОСОБА_4 у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином. Надала до суду заяву, за якою просила справу розглядати за її відсутності (а.с.57).
Суд у звязку з неявкою відповідачів та їх представника, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, у порядку ст. ст. 224-225 ЦПК України при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.
Згідно з ст.197 ЦПК України, у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради було задоволено. Визнано недійсним розпорядження Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 23.04.2002 року за № 166783. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 23.04.2002 року № 19-16460. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2674. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь Одеської міської ради (а.с.12-18).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та рішення суду 1-ї інстанції від 18.04.2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради відмовлено (а.с. 19-22).

20.11.2013 року ухвалою ВССУ за касаційною скаргою Одеської міської ради вищевказане рішення апеляційного суду Одеської області від 02.07.2013 року скасовано, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року залишено в силі (а.с.23-28).

Таким чином, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року набрало законної сили.

Судом також встановлено, що 26.03.2014 року квартира № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі була продана ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 (а.с.10-11). Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_4 та зареєстровано у реєстрі за №881.

З п.1 вказаного договору суд вбачає, що ОСОБА_3 володіла вказаною квартирою на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5 від 21.01.2014 року за реєстровим №12. Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданий приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_5 за №16490773 від 21.01.2014 року, номер запису про право власності: 4340919, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 01.

Таким чином, на теперішній час право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2, що підтверджується також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний № 19757693 від 31.03.2014 року (а.с.7).

У відповідності до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України ).

Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ЦК (ст..2, 318, 324) субєктами права власності є: український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;

Згідно зі ст. 143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування.

У ст. 1 Закону від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності (ч.5 статті).

Більш того, згідно п. 8 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст.. 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст..92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Цивільним кодексом України в главі 29 передбачені цивільно-правові способи захисту права власності.

Відповідно до п.21 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Зокрема, ст.. 388 ЦК України передбачає право власника на витребування майна від добросовісного набувача.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. У зобовязальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Зазначене підтверджується п. 22 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року №5, згідно якої, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується також випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Пунктами 23, 24 вищезгаданої постанови визначено, що відповідно до статті 387 ЦК та частини 3 статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону.

Враховуючи, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2013 року визнано недійсним договір купівлі-продажу від 15.04.2003 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_9, зареєстрований у реєстрі за № 2674, та витребувано з незаконного володіння ОСОБА_1 квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі на користь Одеської міської ради, суд вбачає, що на теперішній час спірна квартира №17 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Одеської міської ради.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить про обґрунтованість позовних вимог Одеської міської ради як власника спірного майна, при цьому вважає за можливе задовольнити позов лише частково, а саме в частині позовних вимог про витребування нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_4, з незаконного володіння ОСОБА_2.

В іншій частині позовних вимог суд відмовляє, з урахуванням того, що права Одеської міської ради як власника не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст.. 215, 216 ЦК України.

Згідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п.36 постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» , вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч.1 ст. 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654, 00 грн. (платіжне доручення №568 від 05.08.2015 року) за подання вимог майнового характеру та судовий збір на суму 121, 80 грн. (платіжне доручення №381 від 04.06.2015 року) за подання вимог немайнового характеру.

Враховуючи, що вимог ОМР задовольняються судом лише в частині позову про витребування майна, тому з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання вимог майнового характеру. У звязку з чим, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у рівних частках, а саме, по 1218, 00 грн. з кожного.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 61, 88 ч.1, ч.4 ст. 169, 197, 208-209, 212-215, 218, 224-225 ЦПК України; ст..ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 388 ЦК України, Постанова Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд

В И Р І Ш И В:

Позов Одеської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договорів недійсними, витребування квартири з незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати нерухоме майно, а саме квартиру № 17 (сімнадцять) в будинку № 24 (двадцять чотири) по вулиці Педагогічній у м. Одесі, загальною площею 31,7 кв.м., житловою площею 13,5 кв.м., з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1218 (одну тисячу двісті вісімнадцять) гривень 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Домусчі Л.В.

20.04.2016