Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/9679/15-ц Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й.
Категорія 43 Доповідач Григорусь Н. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів: Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі сулу в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради, третя особа: ТОВ КК «КомЕнерго-Житомир» про визнання права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2016 року

встановила:

У серпні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просив визнати за ним право постійного користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 В обґрунтування позову вказав, що в 1990 році він разом з батьками та братом вселився у квартиру за договором найму та проживає по даний час, сплачує відповідні комунальні послуги та інші платежі.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів.

Відповідно ч. 1 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Частиною статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

В силу вимог ст. 65 Житлового кодексу України - наймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ст. 3 Сімейного кодексу України - сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Статтею 106 ЖК України передбачено, що повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності та віднесена до ветхого фонду на підставі рішення ОВК № 252 від 27.05.1985 року (а.с. 34). Як вбачається з матеріалів справи, батько позивача ОСОБА_4 поселився у спірну квартиру на підставі рішення виконавчого комітету Корольовської районної ради народних депутатів № 323 від 19.09.1990 року, тобто з порушенням вимог ст. 58 ЖК без видачі виконавчим комітетом міської ради їм ордеру. (а.с. 3). Згідно інформації, що міститься в до додатку № 2 до рішення № 323 від 19.09.1990 року вищевказана квартира надана ОСОБА_4 та членам його родини, а саме: дружині ОСОБА_3, матері ОСОБА_5 та сину ОСОБА_6 тимчасово, до підходу черги. Як зазначено у додатку ОСОБА_4, пенсіонер, інвалід 2-ої групи мешкає у квартирі АДРЕСА_2, яка має 33,2 кв.м. житлової площі; разом з ним в ній проживає вісім осіб (а.с. 35).

Згідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками були ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 6).

Як вбачається з копії паспорта позивача, і цей факт не заперечувався апелянтом в судовому засіданні, ОСОБА_1 з 17.10.1981 року перебуває у зареєстрованому шлюбі (відомості про його розірвання відсутні), тобто на час отримання батьком дозволу на тимчасове проживання у спірній квартирі, позивач створив та мав власну сім'ю. Згідно інформації, що міститься в адресно-довідковому підрозділі УДМС України та копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що позивач з 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, а до 19.02.2014 року місцем його реєстрації було с. Ліщин Житомирського району (а.с. 57, 58).

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 13.02.1992 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 від ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року помер ОСОБА_6 - брат позивача, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від ІНФОРМАЦІЯ_4 року (а.с. 8).

Відповідно до поквартирної картки (а.с. 34) в квартирі АДРЕСА_1 проживали: наймач - ОСОБА_4, дружина наймача - ОСОБА_3 та син наймача - ОСОБА_6 Останній проживав за вказаною адресою без реєстрації (прописки) на підставі листа від 21.05.1998 року. Квартира є однокімнатною та необлаштованою, ветхий фонд (рішення ОВК № 252 від 07.05.1985 року).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, виконкомом Житомирської міської ради не приймалося жодного рішення про надання спірної квартири позивачу ОСОБА_1, як не приймалося і рішення щодо надання ордеру на вселення батькові позивача ОСОБА_4 та будь-кому з членів його родини. Позивачем не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження того, що він вселився в квартиру, як член сім'ї наймача ОСОБА_1 за його згодою і до дня його смерті, що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет і спірна квартира є єдиним та постійним місцем його проживання з 1990 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим, доводи, викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів та не спростовують висновків суду.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді