АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/4340/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1148/16Головуючий у 1-й інстанції Волювач О.В. Доповідач ап. інст. Гальонкін С. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Гальонкіна С.А.,

суддів: Акопян В.І., Лобова О.А.,

при секретарі: Гнатюк О.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України в Полтавській області, про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2015 року позивачка звернулася до місцевого суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Toyota Camry 2008 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, укладеного 18 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 09.06.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_5, 2007 року народження. Під час шлюбу за спільні кошти ними було придбано різне майно, що є їх спільною сумісною власністю, в тому числі і автомобіль марки Toyota Camry 2008 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3. Автомобіль був придбаний спільно з чоловіком та оформлений за спільною згодою подружжя на ім'я останнього. У зв'язку з тим, що подружжя фактично з 09.09.2015 року припинило шлюбно-сімейні відносини, спільне господарство не ведеться, місце знаходження спільно придбаного автомобіля позивачці невідоме, вона вирішила поділити майно, що є їх спільною сумісною власністю. Однак, їй стало відомо, що 18.09.2015 року вищевказаний автомобіль знято з обліку для реалізації та цього ж дня на підставі довідки-рахунку було перереєстровано на нового власника, яким став батько її чоловіка - ОСОБА_4 Оскільки згоди на відчуження вищевказаного автомобіля, який є їх спільною сумісною власністю вона не давала, то просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки Toyota Camry та стягнути на її користь судові витрати.

В подальшому, 27 січня 2016 року, позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої доповнила позовні вимоги вимогою про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя та визнання правочину недійсним - задоволено частково.

Визнано автомобіль марки Toyota Camry 2008 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3 спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551 грн. 20 коп. у відшкодування витрат на сплату судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та неврахування правових позицій Верховного Суду України щодо обов'язкового з'ясування джерела коштів придбання майна в шлюбі. Окрім того, вважає, що суд не звернув уваги на те, що позивачка не надала будь-яких доказів того, що відчуження спірного автомобіля було здійснено проти її волі і не в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Предметом оскарження є задоволення позовних вимог про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, а тому рішення суду переглядається лише в цій частині.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовну вимогу про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції прийшов до висновку, що автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя, оскільки суду не надано доказів того, що вказаний автомобіль був придбаний відповідачем ОСОБА_2 за особисті кошти.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09 червня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.10). Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_5 (а.с.11).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 січня 2016 року, яке набрало законної сили 26.01.2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (а.с.81).

Під час перебування сторін в шлюбі, ними був придбаний автомобіль Toyota Camry 2008 року випуску державний номерний знак НОМЕР_1, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_3, який 23.05.2015 року зареєстрований за власником ОСОБА_2, про що видано свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4, вартість автомобіля становить 343500 грн. 18.09.2015 року вищевказаний автомобіль було перереєстрованого на нового власника ОСОБА_4 згідно довідки-рахунку за принципом єдиного вікна. Вказані обставини підтверджуються повідомленням від 04.11.2015 року за вих. № 1028, наданим Центром надання послуг, пов'язаних з використанням транспортних засобів з обслуговування м. Лубни, Лубенського та Оржицького районів та повідомленнями за № 27 від 15.12.2015р., № 38 від 18.12.2015року, наданими Територіальним сервісним центром № 5343 (а.с.12, 14, 28).

Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Саме такі правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року у справі № 2-2333цс15.

Оскаржуючи рішення місцевого суду відповідач ОСОБА_2 в доводах апеляційної скарги вказував на те, що судом першої інстанції не було враховано правові позиції Верховного Суду України, висловлені в постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року у справі № 2-2333цс15, оскільки судом взагалі не досліджувалося ні джерело коштів придбання спірного автомобіля, ні обставини, за яких він власне був придбаний. Також, відповідач в апеляційній скарзі стверджує, що позивачка належним чином не спростувала презумпцію, відповідно до якої при вчиненні правочину один із подружжя діє за згодою другого з подружжя та в інтересах сім'ї і не надала будь-яких доказів того, що відчуження спірного автомобіля було здійснено проти її волі і не в інтересах сім'ї.

Колегія суддів, надаючи оцінку вказаним вище доводам апеляційної скарги, вважає, що вони не підлягають задоволенню, так як в повній мірі спростовуються обставинами, встановленими судовими рішеннями в інших цивільних справах.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, які встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, на доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду Лубенським міськрайонним судом Полтавської області цивільної справи № 539/3950/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу було встановлено, що подружжя з вересня 2015 року припинило шлюбно-сімейні відносини і ведення спільного господарства та з цього періоду стали проживати окремо (а.с.81).

Враховуючи те, що спірний автомобіль Toyota Camry ОСОБА_2 було відчужено 18 вересня 2015 року, тобто в період коли подружжя вже припинило шлюбно-сімейні відносини та почали проживати окремо, колегія суддів вважає, що ці обставини вказують на те, що спірний автомобіль був проданий відповідачем на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім'ї.

Вказані обставини доводять твердження позивачки ОСОБА_3 про порушення її прав та відчуження автомобіля, придбаного в шлюбі, без її згоди.

Окрім того, колегією суддів на час розгляду даної справи встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 25 квітня 2016 року залишено без змін рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2016 року у цивільній справі № 539/24/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та стягнення компенсації за відчужену частку в спільному майні (а.с.146-147).

Предметом спору в справі № 539/24/16-ц був автомобіль MITSUBISHI LANCER,2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Під час перегляду даної справи, апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_3 (позивачем у справі) не спростовані доводи відповідача про її обізнаність про факт відчуження автомобіля MITSUBISHI LANCER, як не заперечується й факт того, що вона знала про придбання 23 травня 2015 року автомобіля марки TOYOTA Camry вартістю 343 500 грн., на придбання якого, за твердженням ОСОБА_2, використовувались кошти від продажу автомобіля MITSUBISHI LANCER. Таким чином, апеляційний суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів того, що відчуження автомобіля MITSUBISHI LANCER здійснено відповідачем саме проти її волі і не в інтересах сім'ї (а.с.148-150).

Надаючи оцінку цим обставинам, колегія суддів прийшла до висновку, що кошти отримані за продаж автомобіля MITSUBISHI LANCERє спільними сумісними коштами подружжя, так як цей автомобіль був відчужений за згодою ОСОБА_3 та в інтересах сім'ї. А тому, оскільки кошти із продажу автомобіля MITSUBISHI LANCERбули використані на придбання автомобіля Toyota Camry, то слід вважати, що джерелом набуття автомобіля Toyota Camry були спільні сумісні кошти подружжя.

Таким чином, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що автомобіль Toyota Camry є спільним сумісним майном подружжя, так як відповідачем ОСОБА_2 не було надано суду будь-яких належних і допустимих доказів тому, що даний автомобіль було придбано за його особисті кошти.

Висновки місцевого суду зроблені на підставі повного, всебічного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів, доводів та заперечень сторін, яким судом дана відповідна правова оцінка. Розгляд справи проведений з дотриманням принципузмагальності та диспозитивності. Оцінка доказів здійснена відповідно до норм ст. 212 ЦПК України.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції. Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 12 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) С.А.Гальонкін

Судді: (підпис) В.І.Акопян

(підпис) О.А.Лобов

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.А.Гальонкін