АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Пікуль А.А., Усика Г.І.

секретар: Ільченко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/12472/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Домарєв О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів та відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Не погодившись із таким рішенням суду ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу завдатку. Натомість, зазначає, що спірна розписка від 04 липня 2006 року є доказом укладення між сторонами договору зберігання грошових коштів. ОСОБА_3 не спростував факт отримання грошових коштів за вказаною розпискою, грошових коштів добровільно не повернув, а тому є підстави для стягнення таких коштів в судовому порядку.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з наведених в ній підстав.

ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що спір вирішений судом правильно.

Особисто ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, забезпечили явку в судове засідання своїх уповноважених представників, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до розписки від 04 липня 2006 року ОСОБА_3 взяв на зберігання у ОСОБА_9 4500 доларів США до укладення правочину купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності, вказана сума є завдатковою і входить в оплату вартості квартири (а.с.104).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2015 року спадкоємцями ОСОБА_9 є його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_4 (а.с.7).

ОСОБА_2 прийняла у спадок 1/3 частку спадщини, а ОСОБА_4 - 2/3 частки спадщини.

27 жовтня 2015 року ОСОБА_2 направила відповідачу лист з вимогою про повернення грошових коштів за договором зберігання в розмірі 1500 доларів США (а.с.8,9).

10 листопада 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4, про стягнення грошових коштів та просила поновити строк позовної давності. Просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошові кошти за зазначеною розпискою в сумі 1500 доларів США. При цьому, ОСОБА_2 посилалася на положення ст.ст. 530, 936-938, 949, 953, 1218 ЦК України.

03 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним, також просив поновити строк позовної давності. Просив визнати недійсним правочин щодо отримання відповідачем 4500 доларів США, який по суті є попереднім договором купівлі-продажу квартири, недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 220 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 за безпідставністю.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.177 ЦК України гроші є річчю, а враховуючи положення ст.ст.192,193 ЦК України та Декрету кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» річ, виходячи з встановлених обставин, є іноземною валютою і належить до валютних цінностей.

Згідно до положень ст.936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно до ст.ст.949,938,953,530 ЦК України зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом ст. року, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги.

Так, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив з того, що відносини, які виникли між сторонами, не є такими, що виникли на підставі договору зберігання. Розписка від 04 липня 2006 року містить посилання на те, що передана сума коштів є завдатком в забезпечення зобов'язань за договором купівлі-продажу квартири.

Разом з тим, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою від 04 липня 2006 року, суд мав виходити зі змісту вказаної розписки, якою було посвідчено саме прийняття речі( грошей) на зберігання. При цьому, сторонами правочину чітко було визначено термін зберігання грошей, а саме до вчинення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_9.

Таким чином, оскільки сума, зазначена в розписці від 04 липня 2006 року була передана ОСОБА_3 на зберігання до продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_9, після настання такої події ОСОБА_3 зобов'язаний був повернути кошти, які зберігав.

Колегія суддів також не погоджується з висновками суду, що отримані ОСОБА_3 кошти є завдатковою сумою, а тому правовідносини, що виникли між сторонами, повинні регулюватись відповідними положеннями ЦК України щодо забезпечення виконання зобов'язань.

Так, згідно з ч. 1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом (ч.2 ст.570 ЦК України).

Частина 1 статті 547 ЦК України встановлює, що письмова форма договору про внесення завдатку є обов'язковою.

Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у разі наявності зобов'язання, яке повинно були виникнути на підставі, в даному випадку, договору купівлі-продажу квартири.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала померлому ОСОБА_2, будь-якого договору, в тому числі і купівлі-продажу вказаної квартири, між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не укладалося, а тому отримані відповідачем кошти не можна вважати ні завдатком, ні авансом.

Крім того, відповідач в ході судового розгляду також заперечував, що грошові кошти є завдатком.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю, суд одночасно зазначив про те, що вона пропустила строк позовної давності з поважних причин. Проте, питання про поважність пропуску строків позовної давності є похідним від питання про обґрунтованість позову. Якщо суд дійде висновку про необгрунтованість позовних вимог, він має зазначити про відмову в їх задоволенні з цих підстав.

При цьому, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про поважність причин пропуску позивачкою ОСОБА_2 таких строків.

Так, відповідно до положень ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як вбачається з матеріалів справи, будь-яких договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 не укладалося. Вказана квартира з 1994 року належала ОСОБА_9 27 травня 2009 року ОСОБА_9 продав вказану квартиру ОСОБА_10

Вважаючи причини пропуску позивачкою ОСОБА_2 строків позовної давності поважними, суд виходив з того, що зазначена розписка була фактично знайдена батьком померлого ОСОБА_9 в документах влітку 2015 року, що підтвердив в судовому засіданні допитаний свідок.

Разом з тим, перебіг строку позовної давності за даним позовом розпочався саме для ОСОБА_9, як спадкодавця, та сплив ще до його смерті. За життя ОСОБА_9 будь-яких претензій з приводу вказаної суми ОСОБА_3 не пред'являв. Судом не встановлено обставин, які б перешкоджали йому це зробити.

Той факт, що батько ОСОБА_9 знайшов розписку в документах влітку 2015 року не може бути підставою для поновлення строку позовної давності для ОСОБА_2 Крім того, як було встановлено судом, позивачка ОСОБА_11 знала про розписку з моменту її написання.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Таким чином, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову у зв'язку із спливом позовної давності.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому підлягає залишенню без змін.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про стягнення визнання правочину недійсним сторонами не оскаржено, а тому, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перевірки правильності висновків суду у цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 09 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові за пропуском позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: А.А. Пікуль

Г.І. Усик