АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Кулянди М. І., Перепелюк Л. М.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

з участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, особи яка подає апеляційну скаргу - ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 червня 2016 року,

встановила:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який у подальшому було уточнено, до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно.

Зазначала, що 25 травня 2006 року Чернівецьким міським управлінням земельних ресурсів на підставі рішення Чернівецької міської ради від 08 грудня 2005 року № 882 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, площею 0,0950 га, яка розташована за адресою м. Чернівці, пров. Миколаївський, 2, цільове призначення ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Співвласниками власності вказаної земельної ділянки на той час були ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7

15 січня 2009 року співвласник земельної ділянки ОСОБА_10, який є батьком позивачки, помер.

При житті 30 грудня 2008 року він склав заповіт, яким на випадок своєї смерті все належне йому майно заповів їй, позивачці.

Посилаючись на неможливість оформлення у позасудовому порядку права власності на спадкове майно через невизначення частки спадкодавця, позивачка просила припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,0950 га, яка розташована за адресою м. Чернівці, пров. Миколаївський, 2, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель; визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/7 частку указаної земельної ділянки.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 червня 2016 року позов задоволено.

Припинено право спільної сумісної власності на земельну ділянку, площею 0,0950 га, яка розташована за адресою м. Чернівці, пров. Миколаївський, 2, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :37:001:0015.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, а саме на 1/7 частку вказаної земельної ділянки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з рівності часток співвласників ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у праві власності (по 1/7), неможливості визнання за позивачкою у позасудовому порядку права на частку у земельній ділянці.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.

Предметом спору у даній справі є земельна ділянка площею 0,0950 га, яка розташована за адресою м. Чернівці, пров. Миколаївський, 2, цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :37:001:0015.

За змістом державного акта про право власності на земельну ділянку її співвласниками на той час були ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (а.с.6).

Позивачкою заявлено вимоги про визнання права у порядку спадкування за заповітом на частку у праві власності на земельну ділянку, яка належала ОСОБА_6, що помер 15 січня 2009 року (а.с.7, 8).

У справі встановлено, що колишні співвласники земельної ділянки ОСОБА_9, ОСОБА_8, померли відповідно 18 грудня 2006 року та 20 серпня 2012 року (а.с.40, 41).

Також встановлено, що за договором дарування від 12 вересня 2007 року, укладеним між ОСОБА_8 та апелянтом, остання стала власником квартири № 2 загальною площею 51,40 кв. м, що знаходиться в будинку за № 2 по пров. Миколаївському м. Чернівці (а.с.42).

Відповідно до листа ЧКОБТІ № 1083 від 2 червня 2016 року ідеальна частка квартири № 1 у вказаному будинку складає 55/100, а квартири № 2 45/100.

Згідно зі ст. 377 ЦК України (у редакції, що була чинною на час набуття апелянтом квартири №2 у будинку) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором.

Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року в справі за № 6-253цс16.

Отже, належними відповідачами у даній справі мають бути співвласники житлового будинку, в т.ч. апелянт ОСОБА_3, до якої право власності на земельну ділянку, як вона зазначає, перейшло на підставі ст. 377 ЦУК України, ст. 120 ЗК України.

Саме між позивачкою та апелянтом, яка є як власником квартири у будинку, так і спадкоємцем після смерті ОСОБА_8, як колишнього співвласника спірної ділянки, існує спір з приводу претензій позивачки на частку у праві власності на земельну ділянку, що залишилася після смерті ОСОБА_6

Натомість позивачкою ОСОБА_1 заявлено вимоги лише до окремих осіб, які значаться в державному акті про право власності на земельну ділянку як співвласники земельної ділянки, з якими спір фактично відсутній.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

За змістом указаних норм залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача можливе лише за клопотанням позивача.

У порушення указаних норм права суд першої інстанції не розяснив позивачеві права на залучення до участі у справі співвідповідачки ОСОБА_3

Висновок суду першої інстанції щодо встановлення дійсних обставин справи, доведеності позову є безпідставним, оскільки такий висновок може бути зроблено лише за участі усіх належних відповідачів, з якими у позивача існує спір.

Отже, зважаючи, що ОСОБА_1 предявлено вимоги не до усіх співвласників спірної земельної ділянки, з якими існує спір, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким у позові до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 червня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права на спадкове майно відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: М. І. Кулянда

ОСОБА_11