Справа № 344/1079/15-ц
Провадження № 2/344/1050/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.

секретаря Орнат Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування у неї торгово-офісних приміщень за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 59 загальною площею 271,6 кв.м. з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15.09.1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів» було затверджено перелік майна, яке відноситься до комунальної власності, зокрема віднесено приміщення на АДРЕСА_1. Проте, спірні нежитлові приміщення були незаконно відчужені ОСОБА_2 Останній з невстановленою особою підробили свідоцтво про право власності на вказане вище приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 370 від 28.09.2006 року «Про акти державної комісії приймання в експлуатацію об'єктів, присвоєння поштової адреси», які долучили до заяви від 12.09.2008 року на ім'я голови виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про оформлення права власності на торгово-офісні приміщення загальною площею 271,6 кв.м. на АДРЕСА_1. На підставі поданих, завідомо неправдивих документів, 23.09.2008 року рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 440 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на ці приміщення за ОСОБА_2 В подальшому, з метою отримання матеріальної вигоди ОСОБА_2 спільно з невстановленою особою вирішили реалізувати набуте злочинним шляхом нерухоме майно. Для цього, підшукавши покупця на зазначене приміщення, здійснили його відчуження, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3, а в подальшому останній відчужив його відповідачці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частинах. В подальшому ОСОБА_4 відчужив свою частку ОСОБА_1 Спірне майно вибуло з володіння Івано-Франківської міської ради внаслідок злочинних дій ОСОБА_2 поза волею позивача, адже рада не приймала рішення про його відчуження. Вина ОСОБА_2 у вчиненні даного злочину підтверджена вироком Івано-Франківського міського суду від 13.06.2014 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.10.2014 року.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав з мотивів наведених в позовній заяві.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення, а також пояснили, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем майна, оскільки придбала торгово-офісні приміщення за відплатним нотаріально посвідченим договором. Просили в задоволенні позову відмовити.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Заслухавши пояснення представників сторін та відповідачки, дослідивши письмові матеріали, встановивши таким чином фактичні обставини справи, застосовуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність, керуючись конституційним принципом верховенства права, оцінивши всебічно, повно та об'єктивно всі наявні у справі докази окремо та у сукупності, застосовуючи відповідні норми матеріального права, утверджуючи та забезпечуючи права людини і основоположні свободи сторін, враховуючи принцип неупередженості, суд приходить до наступних висновків.

Ухвалою Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 15.09.1993 року «Про затвердження державного майна, що належить до комунальної власності Івано-Франківської міської ради народних депутатів» було затверджено перелік майна, яке відноситься до комунальної власності Івано-Франківської міської ради, зокрема до комунальної власності віднесено приміщення на АДРЕСА_1 (а.с.21-31).

Вироком Івано-Франківського міського суду від 13.06.2014 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.10.2014 року встановлено, що ОСОБА_2, діючи шахрайським шляхом, з метою заволодіння майном комунальної власності територіальної громади м. Івано-Франківська - нежитловим підвальним приміщенням загальною площею 271,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1, вступив у злочинну змову з невстановленою особою та в період часу з вересня 2008 по квітень 2009 року заволодів та реалізував вказане приміщення за кошти в сумі 314 241 грн.

ОСОБА_2, достовірно знаючи план і шляхи реалізації злочинного умислу, переслідуючи корисливі мотиви направлені на власне збагачення, спільно з невстановленою особою підробили свідоцтво про право власності на вказане вище приміщення, витяг з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області № 370 від 28.09.2006 р. «Про акти державної комісії приймання в експлуатацію об'єктів, присвоєння поштової адреси», які долучили до заяви ОСОБА_2 від 12.09.2008 на ім'я голови Івано-Франківської міської ради про оформлення права власності на торгово-офісні приміщення загальною площею 271,6 кв. м. по АДРЕСА_1.

На підставі поданих, завідомо неправдивих документів, 23.09.2008 рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 440 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» вирішено оформити право власності на ці приміщення за ОСОБА_2

З метою отримання матеріальної вигоди ОСОБА_2, спільно з невстановленою особою, вирішили реалізувати набуте злочинним шляхом нерухоме майно. Для цього, підшукавши покупця на зазначене приміщення, здійснили його відчуження, шляхом укладення договору купівлі-продажу з ОСОБА_3, а в подальшому останній відчужив його фактичному покупцю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частинах. В подальшому ОСОБА_4 відчужила свою частку ОСОБА_1

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою.

На даний час спірне нежитлове приміщення належить відповідачці ОСОБА_1 що підтверджується копією Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.17) та не заперечено сторонами спору.

Однак до незаконного привласнення даного нерухомого майна ОСОБА_2 воно являлось комунальною власністю Івано-Франківської міської ради на підставі нормативно правових актів, які діяли на той час, зокрема ЗУ «Про власність» та постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991 року № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)».

Представником відповідачки в судовому засіданні заявлено про застосування строків позовної давності, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, про порушення свого права власності на торгово-офісні приміщення за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 59 загальною площею 271,6 кв.м., міська рада дізналась з листа старшого слідчого Управління МВС України в Івано-Франківській області від 10.04.2013 року (а.с. 6). Таким чином пропущений позивачем строк позовної давності із зверненням з позовом до суду підлягає поновленню на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки причини його пропущення суд визнає поважними.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Нежитлове приміщення вибуло із власності Івано-Франківської міської ради поза шляхом вчинення шахрайських дій ОСОБА_2, тобто поза волею Івано-Франківської міської ради.

Як вбачається з правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 07.11.2012 у справі №6-107цс12, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.

При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

Оскільки відповідач відмовляється повернути у власність позивача спірне нерухоме майно, то вимога позивача про витребування такого із незаконного володіння ОСОБА_1 підлягає до задоволення.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Тому з відповідачки слід стягнути понесені позивачем судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 330, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 208, 212-218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, місцезнаходження якої м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, , торгово-офісні приміщення за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 59 загальною площею 271,6 кв.м.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь територіальної громади м. Івано-Франківська в особі Івано-Франківської міської ради, місцезнаходження якої м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, - 3142 грн. 41 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 27 травня 2016 року.

Суддя Бабій О.М.