Є.У.№366/409/16-ц;
Пр.№2/366/115/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

09 березня 2016 року Іванківський районний суд Київської області в складі:

головуючої - судді Тетервак Н.А.,

при секретарі - Німченко Н.Ю.,

з участю сторін:

представника позивача - ОСОБА_1,

представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м т. Іванків цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі,стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,спричиненої незаконним звільненням з роботи,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі,стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,спричиненої незаконним звільненням з роботи.

Позивач посилається на те,що з 27 січня 2014 року він працював в Державному підприємстві «Центр орнагізаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження». Наказом №117-ос від 27.05. 2014 року в цьому ж підприємстві він був переведений на посаду інженера групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи. 28 травня 2014 року між ним та відповідачем в особі його директора був укладений письмовий трудовий договір,згідно якого він з 28.05. 2014 року переводився на посаду інженера групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи.

Пунктом 2.1 цього договору зазначено,що він є безстроковим.

Наказом відповідача від 14 січня 2016 року №4-ос він звільнений з роботи у зв»язку із закінченням строкового договору,на підставі п.2 ст. 36 Кодексу законів про працю України(КЗпП).

Своє звільнення він вважає незаконним з наступних підстав. Так п.2 ст. 36 КЗпПУ передбачає таку підставу припинення трудового договору як закінчення його строку,передбаченого пунктами 2,3 ст. 23 КЗпПУ,згідно яких трудовий договір може бути укладений на визначений строк,встановлений за погодженням стрін або таким,що укладається на час виконання певної роботи.

Оскільки з тексту укладеного з ним письмового договору вбачається,що він є безстроковим,тобто, укладений на невизначений строк, відповідач не міг розірвати з ним трудовий договір з власної ініціативи на підставі п.2 ст. 36 КЗпПУ.

Крім того, з 14.01. 2016 по 27.01. 2016 року він перебував на лікарняному, і відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпПУ трудовий договір з ним не міг бути розірваний,так як це прямо заборонено.

Відповідач грубо порушив приписи трудового законодавства щодо підстав та порядку розірвання трудового договору,що є підставою для його поновлення на роботі.

Статтею 235 КЗпПУ передбачено,що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі;при винесенні рішення про поновлення на роботі одночасно приймається рішення про виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Незаконним звільненням з роботи відповідач спричинив йому значну моральну шкоду,оскільки без ніякого попередження,будучи вже немолодою людиною із статусом учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС,залишився без робот,що безумовно призвело до втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Спричинену моральну шкоду позивач оцінює у 10 000 гривень і просить їх стягнути на його користь.

До початку судового розгляду позивач уточнив свої позовні вимоги та просить:

1.Визнати незаконним наказ Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження»№4-ос від 17.01. 2016 року.

2.Поновити його на роботі на посаді інженера групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження «з 17 січня 2016 року.

3.Стягнути з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на його користь заробітну плату в розмірі 9 176 грн.61 коп. за час вимушеного прогулу за період з 17 січня 2016 року по 03 березня 2016 року.

4.Стягнути з Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» на його користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Відповідач позов не визнав.

Представник відповідача ОСОБА_2 суду пояснила,що дійсно позивач ОСОБА_6 з 27 січня 2014 року по 17 січня 2016 року працював в Державному підприємстві «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження «. Спочатку на робітника з комплексного прибирання та утримання будинків з прилеглої території, а з 27.05. 2014 року був переведений на посаду інженера групи планування заходів цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років ОСОБА_7.

Про те,що ОСОБА_6 переводять саме на дану посаду тимчасово,на час відпустки ОСОБА_7, позивач знав і з цим погоджувався,оскільки сам власноручно написав заяву від 26.05. 2014 року,в якій просив перевести його на вказану посаду на період відпустки основного працівника. Мотивуючи свій позов про незаконне його звільнення з роботи,посилаючись на Трудовий договір від 28 травня 2014 року, позивач замовчує той факт,що даний договір є похідним,додатковими гарантіями працівнику,з метою забезпечення прав та гарантій працівнику,що працює у шкідливих умовах, а первинним,основним-є наказ №117-ос від 27.05. 2014 року,з якого зроблено записи у трудовій книжці, та з яким позивач ознайомлений,на якому є його підпис. І по хронології наказ №117-ос від 27.05. 2014 року прийнятий раніше,ніж Трудовий договір від 28 травня 2014 року,на якого посилається позивач.

Так як в Трудовому договорі,п.2.1 вказано,що цей договір є безстроковим,-вони вважають,що це є технічною помилкою,що визнала керівник групи кадрів ОСОБА_5

Третя особа, ОСОБА_4,-позов не визнав.

Третя особа, ОСОБА_5,позов не визнала. В якості третьої особи та свідка дала суду пояснення,що ОСОБА_6 працював у відповідача з 27 січня 2014 року і з 27.05. 2014 року був переведений на посаду інженера в цьому ж підприємстві, на час декретної відпустки по догляду за дитиною до 3-х років ОСОБА_7 Переведення ОСОБА_6 на час відпустки ОСОБА_7 відбувалося з його згоди. Про це ОСОБА_6 написав у своїй заяві, що було також відображено у наказі №117-ос від 27.05. 2014 року.

Наказ про переведення ОСОБА_6 на посаду тимчасово відсутнього працівника,і Трудовий договір оформляла вона. Договір типовий, такий договір укладали з усіма працівниками, як уже на той час склалася практика. Трудовий договір не заміняє Посадову інструкцію, але в ньому відображено,що працівник виконує роботи у шкідливих умовах, про його заробітну плату. Вважає,що в договорі допустила технічну помилку,що не вказала,що ОСОБА_6 переводиться на тимчасове місце, а договір є строковому.

Вислухавши представника позивача, представників відповідача,третіх осіб та ОСОБА_5 в якості свідка, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є,зокрема :

-закінчення строку(пункти 2 і3 статті 23),крім випадків,коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

З запису №49 у Трудовій книжці ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1,дата заповнення 03.08.1970 р., слідує, що з 28 .05. 2014 року ,відповідно до Наказу від 27.05.2014 №117-ос він «переведений на посаду інженера групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи з ОШУП(а.с.4).

З копії Наказу №117-ос від 27 травня 2014 року про переведення на іншу роботу ОСОБА_6 переведений з 28 травня 2014 року на роботу в зоні відчуження з особливо шкідливими умовами праці,з режимом роботи 4/3, тривалістю робочого тижня 36 год.0хв.,на період перебування ОСОБА_7 у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Підстава :заява ОСОБА_6 від 26.05. 2014 ( а.с. 29).

З копії заяви ОСОБА_6 на ім»я директора ДП ЦОТИЗ ОСОБА_8 від 26.06. 2014 року слідує,що ОСОБА_6 просить перевести його на посаду інженера групи планування заходів цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи на період відпустки основного працівника ОСОБА_7( а.с. 27).

Отже,наказ №117-ос від 27.05.2014 року видано відповідно до заяви ОСОБА_6, який був обізнаний, що переводиться на місце тимчасово відсутнього працівника.

Інших записів щодо переведення чи призначення позивача ОСОБА_6 на вказану посаду, зміни умов попереднього договору, у трудовій книжці немає.

В той же час,позивач надав суду Трудовий договір від 28 травня 2014 року з якого слідує,що роботодавець Державне підприємство «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження» в особі директора ОСОБА_9, який діє на підставі Статут,з однієї сторони та ОСОБА_6,з другої сторони,уклали цей Договір про наступне:

П.1.1:ОСОБА_6 переводиться на посаду інженера групи планування заходів з цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи з 28 травня 2014 року.

В пункті 2.1 Договору вказано,що цей Договір є безстроковим трудовим договором.

Отже,станом на 28.05. 2014 року між ДП «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження « виникло два трудові договори: Трудовий договір від 28.05. 2014 року та трудовий договір згідно Наказу №117-ос від 27.05.2014 року.

З пояснень представника позивача слідує,що питання про зміну наказу №117-ос чи видачу іншого наказу, не вирішувалося. Позивач спочатку погодився на тимчасову роботу на час відпустки відсутнього працівника, але через декілька днів передумав, звернувся до директора,пояснивши,що він не згодний працювати на тимчасовій посаді, і той з ним уклав окремий Трудовий договір, який і має юридичну силу.

З такою позицією позивача важко погодитися,оскільки така мотивація у позивача виникла вже під час розгляду справи,про що не було відмічено в позовній заяві. Позивач надав копію трудову книжку, де було вказано підстави його переведення на роботу з 27.05. 2014 року,та підстави звільнення.

Стаття 24 Кодексу законів про працю України встановлює,що трудовий договір, як правило, укладається в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов»язковою, зокрема-це:

2)при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров»я;

4)у випадках,коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого органу про зарахування працівника на роботу.

Отже, Трудовий договір-це документ,що деталізує права та обов»язки сторін, проте, зарахування особи на посаду оформляється наказом або розпорядженням,що є обов»язковою вимогою, встановленою ст. 24 КЗпПУ.

З Наказу №117-ос від 27.05. 2014 року вбачається,що він виданий на підставі заяви ОСОБА_6 На наказі мається підпис ОСОБА_6 за 2014 рік про те,що він з наказом ознайомлений.

З Трудового договору від 28.05. 2014 року слідує,що між роботодавцем та ОСОБА_6 було укладено письмовий трудовий договір,що є прямою вимогою ,передбаченою в п.2 ст. 24 КЗпПУ, оскільки позивач був зарахований на роботу з особливими ризиками для здоров»я.(п.5.2 Договору-особлдиво шкідливі умови праці).

З роз»яснення до Науково-практичного коментаря (ліга:Закон,від 01.10.2007) слідує,що визначення кола робіт,для виконання яких необхідно укладати трудовий договір в письмовій формі відповідно до п.2 ч.1 ст. 24 КЗпПУ,проводиться на підставі розділу ХХІ списку виробничих робіт,посад працівників, робота на яких пов»язана з підвищеними нервово-емоційними і інтелектуальними повноваженнями або особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров»я,коли передбачена додаткова відпустка за особливі умови праці.

Позивач даний договір підписував власноручно.заючи,що посада вакантна тимчасово,на час відпустки ОСОБА_7 Утаєння позивачем від роботодавця того факту, що п.2.1 Договору не відповідає попередній домовленості між сторонами,заяві та наказу, відповідач вважає умислом позивача з метою послідуючого оспорювання можливого звільнення .

Проте, хоча п.2.1 Договору суперечить наказу №117-ос від 27.05. 2014 року в частині тривалості трудового договору, оскільки вказано,що Договір є безстроковим, проте, позивач не ставив питання про видачу іншого наказу,в якому б було зафіксовано,що він приступає до роботи на інших умовах,ніж у наказі №117-ос від 27.05. 2014 року.

Наказ виданий раніше, ніж укладений Трудовий договір. Позивач, який на час укладення Трудового договору від 28.05. 2014 року вже був зарахований на роботу, не ставить питання про визнання незаконним чи скасування наказу №117-ос від 27.05. 2014 р.

Відповідно до ч.3 ст.24 КЗпПУ трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Наказ про переведення ОСОБА_6 на посаду на час відпустки ОСОБА_7 був виданий, і позивач допущений до роботи саме на підставі даного наказу:табельний номер 0090,посада -інженер, розряд,оклад- 3 872 грн. (а.с.29).

Оскільки основним документом,що підтверджує укладення трудового договору,є наказ чи розпорядження власника підприємства,установи,організації чи уповноваженого ним органу, як вказано в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів»,тому слід погодитися з відповідачем,що в Трудовому договорі від 28.05. 2014 року, як допоміжному документі, при його оформленні допущено технічну описку в частині безстроковості даного договору.

З запису № 50 в Трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_6 слідує,що він був звільнений 17.01. 2016 року у зв»язку із закінченням строку трудового договору,п.2 ст. 36 КЗпП України,Наказ від 14.01. 2016 року № 4-ос.

З Наказу №4-ос про припинення трудового договору від 14.01. 2016 року слідує,що звільнити 17 січня 2016 року ОСОБА_6 з відділу цивільного захисту та спец роботи,група планування заходів з цивільного захисту,інженер,у зв»язку із закінченням строку трудового договору,п.2 ст. 36 КЗпПУ,Заява ОСОБА_7 від 14.01. 2016 р.( а.с. 26).

З заяви ОСОБА_7 від 14.01. 2016 року слідує,що вона просить дозволу перервати відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і стати до роботи з 18.01. 2016 року.

Оскільки ОСОБА_6 був переведений на посаду інженера групи планування заходів цивільного захисту відділу цивільного захисту та спец роботи згідно наказу №117-ос від 27.05.1914 року на час відпустки ОСОБА_7 по догляду за дитиною до трирічного віку,а ОСОБА_7 вирішила припинити свою відпустку та приступити до роботи,тому звільнення ОСОБА_6 за закінченням строку договору по п.2 ст. 36 КЗпрПУ є законним, оскільки позивач не належить до категорії осіб, які відповідно до ч.3 ст.184 КЗпПУ не можуть бути звільнені з роботи, або ж мають бути обов»язково працевлаштованими.

Згідно науково-практичного коментаря до ст. 36 Кодексу законів про працю України(ліга:Закон,від 01.10.2007) «припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив,коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договором. У цей же час він виразив і волю про припинення такого трудового договору після закінчення строку,на який він був укладений. Власник також не зобов»язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ст. 36 КЗпП.

Припинення трудового договору після закінчення строку трудового договору можливе тільки протягом одного дня. До закінчення строку трудового договору звільнення було б незаконним.»

З заяви від 26.05. 2014 року слідує,що ОСОБА_6 просить його перевести на посаду саме на час відпустки ОСОБА_7П.(.с.27).

Також позивач посилається на те,що відповідач звільнив його з роботи в той час, коли він знаходився на лікарняному.

З пояснень представника відповідач вбачається,що позивачу оплачено лист непрацездатності за період з 14.01. 2016 по 16.01.2016 р. Серії АГФ №261948, а листок непрацездатності Серії АГЩ№282745 за період з 18.01. по 27.01. 2016 р. не оплачено,оскільки його правильність у комісії викликала сумніви,і на запит медичного закладу, який його видав, вони його повернули.

У підтвердження відповідач надав лист №151 від 18.02. 2016 року,з якого слідує,що «в ході службової перевірки страхового випадку та уточнення страхового анамнезу виявлено технічні порушення в заповненні бланку.

У зв»язку з вище викладеним прошу направити на нашу адресу листок непрацездатності серії АГЩ№182745,виданий ОСОБА_6 та довідку,що даний лист не прийнятий до бухгалтерського обліку за підписом керівника та головного бухгалтера».

Згідно Листа Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 06.08. 2004 р.№05-31-1137 «Щодо деяких питань соціального страхування з тимчасової втрати працездатності» «у разі, якщо під час тимчасової непрацездатності у працівника закінчується дія строкового трудового договору,на підставі п.2 ст. 36 КЗпП видається наказ про його звільнення, але допомога по тимчасовій непрацездатності надається йому до відновлення працездатності або до встановлення МСЕК інвалідності за рахунок коштів Фонду соціального страхування тимчасової непрацездатності.».

Отже, відповідач,звільнивши позивача з 17 січня 2016 року правомірно виплатив йому час тимчасової непрацездатності по 16.01. 2016 р. Оскільки щодо листка непрацездатності Серії АГЩ №282745 виник спір і заклад охорони здоров»я, який його видав, витребував його повернути, на час звільнення з роботи позивача, він не міг бути оплачений.

З огляду на викладене, вважаю,що вимоги позивача є необґрунтованими, такими,що не підлягають задоволенню, а отже,в позові слід відмовити.

Так як позивач ОСОБА_6 звільнений від сплати судових витрат(потерпілий 2 категорії Серії А№ 062872), судові витрати компенсуються за рахунок держави.

На підставі викладеного,ст.ст. 23,36,184 Кодексу законів про працю України, п.7,п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11. 92 (із змінами)»Про практику розгляду судами трудових спорів», керуючись ст.ст. 10,60,88,208-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_6 в позові до Державного підприємства «Центр організаційно-технічного і інформаційного забезпечення управління зоною відчуження», третя особа ОСОБА_4,ОСОБА_5 про поновлення на роботі,стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди,спричиненої незаконним звільненням з роботи,- відмовити.

Так як позивач ОСОБА_6 звільнений від судових витрат, судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Іванківський районний суд протягом 10 днів з часу проголошення .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі подання апеляційної скарги , після прийняття рішення апеляційним судом.

Суддя: