Справа №467/868/16-ц 05.09.2016 05.09.2016 05.09.2016
Справа №467/868/16-ц Головуючий у першій інстанції Кірімова О.М.
Провадження №22-ц/784/1910/16 Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Ухвала

Іменем України

05 вересня 2016 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі позивача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: відділ Держгеокадастру в Арбузинському районі Миколаївської області, Реєстраційна служба Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, про визнання недійсним додатку до договору оренди земельної ділянки,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Аграрне підприємство «Благодатненський птахопром» (далі - ПП АП «Благодатненський птахопром»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: відділ Держгеокадастру в Арбузинському районі Миколаївської області, Реєстраційна служба Арбузинського районного управління юстиції Миколаївської області, про визнання недійсним додатку до договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія МК №066085 від 16 листопада 2004 року, він є власником земельної ділянки площею 7.42 га, (кадастровий номер :04:000:0060 та :03:000:0570), що розташована в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

У 2004 році він уклав з Аграрним підприємством «Благодатненський птахопром» у простій письмовій формі договір оренди земельної частки (паю), за умовами якого надав, а орендар прийняв у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 10 років. Договір зареєстровано в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Арбузинським реєстраційним сектором №5 від 01 грудня 2005 року за №02.

22 липня 2011 року він видав на ім'я ОСОБА_4 довіреність на право представлення його інтересів перед ПП АП «Благодатненський птахопром» з питань одержання орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою.

В подальшому йому стало відомо, що ОСОБА_4 від його імені 04 серпня 2011 року уклала з ПП АП «Благодатненський птахопром» додаток до зазначеного договору, про що в Державному реєстрі вчинено запис від 29 грудня 2012 року за №01343.

Посилаючись на те, що додаток до договору оренди земельної частки (паю) укладено особою, якій він такі повноваження не надавав, у зв'язку з чим при укладенні угоди було відсутнє його вільне волевиявлення, позивач просив визнати недійсним зазначений додаток до договору оренди.

Представник відповідача просив у задоволені позовних вимог відмовити за безпідставністю вимог.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року в задоволені позовних вимог відмовлено за недоведеністю вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на те, що висновки районного суду щодо відмови в задоволені його позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, наявним в ній доказам та вимогам матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, оскільки він не довів факт підписання додатку до договору оренди земельної частки (паю), що укладений у 2004 році іншою особою.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області погоджується з обставинами та правовідносинами встановленими судом першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них та договором оренди земельної ділянки.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, договори, які є одним з видів правочину, є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6,202,203 ЦК України, правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є дійсним, якщо:

- його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасників є вільним і відповідає їх внутрішній волі;

- він вчинений у формі, встановленій законом й спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ч.1 ст.627 ЦК України проголошено принцип свободи договору, якою передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до положень ст.215 ЦК України.

Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації.

Договір оренди земельної ділянки теж є правочином, а тому, сторони у ньому повинні дотримуватися зазначених правил і, крім того, положень Закону України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями).

Так, відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Згідно зі ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) істотними умовами договору оренди землі є:

- об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

- строк дії договору оренди;

- орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

- умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

- умови збереження стану об'єкта оренди;

- умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

- умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

- існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

- відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору оренди, тощо.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203, 215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст.627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Належною формою для договору оренди, згідно з положеннями ст.792 ЦК України, ст.14 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) є письмова форма, яка передбачає підписання угоди.

При цьому, сформульований текст письмового правочину обов'язково має бути підписаний стороною (сторонами).

В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладенні угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст.ст.203,215 ЦК України, як такої, що не відповідає її внутрішній волі.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серія МК №066085 від 16 листопада 2004 року ОСОБА_3 є власником двох земельних ділянок, загальною площею 7.42 га (кадастровий номер :04:000:0060 та :03:000:0570), що розташовані в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області і призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.7).

У 2004 році ОСОБА_3 уклав у простій письмовій формі з Аграрним підприємством «Благодатненський птахопром» договір оренди земельної частки (паю), за умовами якого орендодавець надав, а орендар прийняв у строкове платне користування вищезазначену земельну ділянку строком на 10 років.

Зазначений договір 01 грудня 2005 року зареєстрований в книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) Арбузинським реєстраційним сектором №5 за №02 (а.с.54).

22 липня 2011 року позивач видав на ім'я ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважив останню на право представлення його інтересів перед ПП АП «Благодатненський птахопром» з питань одержання орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою, що розташована в межах території Новокрасненської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с.11).

04 серпня 2011 року між ПП АП «Благодатненський птахопром» та від імені ОСОБА_3 у простій письмовій формі був укладений додаток до договору оренди земельної частки (паю), яким внесено зміни до нього в частині строку дії договору та розміру орендної плати. Зокрема, у договорі зазначено, що належна орендодавцю земельна ділянка передавалася орендарю строком на 10 років від дати набуття чинності додатку (після підписання сторонами та його державної реєстрації), та визначено розмір орендної плати за рік використання земельної ділянки.

Вказаний додаток до договору оренди було зареєстровано у Відділі Держкомзему у Арбузинському районі Миколаївської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 29 грудня 2012 року за № 01343(а.с.55).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що додаток до договору оренди земельної частки (паю) є недійсним, оскільки він його не підписував, а від його імені підпис поставила особа, яку він на такі дії не уповноважував.

На підтвердження своїх вимог, позивачем надано копію додатку до договору оренди земельної частки (паю), укладеного 04 серпня 2011 року, в якому, зокрема, зазначено, що він підписаний представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підставі довіреності (а.с.10).

Разом з тим, представником відповідача на огляд суду першої інстанції був наданий оригінал спірного додатку до договору оренди землі, в якому відсутня відмітка щодо його підписання представником позивача за довіреністю. До того ж, при його дослідженні в суді першої інстанції було встановлено, що він укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію (тобто визнання і підтвердження факту виникнення прав і обов'язків сторін щодо оренди земельної ділянки), виконувався сторонами, і відповідачем нараховувалась та видавалась позивачу орендна плата за користування належною йому землею (протилежного не встановлено та вказане не спростовано позивачем в судовому засіданні апеляційної інстанції).

Натомість, примірник додатку до договору оренди землі, що був наданий позивачем, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки не надано оригінал зазначеного документу.

До того ж, відповідно до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, позивачу було роз'яснено право заявити клопотання про призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи для належного з'ясування питання щодо приналежності підпису орендодавця на договорі. Також, попереджено про наслідки не вчинення таких дій, а саме про те, що суд розглядатиме справу на підставі доказів, наявних у справі.

Позивач таким правом не скористався та відмовився від проведення судової експертизи, посилаючись на достатність доказів у справі та відсутність коштів для її проведення.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За такого, встановивши, наведені обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним додатку до договору оренди земельної частки (паю), який укладений 04 серпня 2011 року та не доведення позивачем факту підписання останнього від його імені іншою особою.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до положень ст.309 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 12 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

Н.В. Самчишина