АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х ВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2015 у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації частини грошових коштів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у травні 2014 року звернувся до суду з позовом до ТОВ «ТДК» в якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати запис в трудовій книжці щодо формулювання причин звільнення за ст. 38 КЗпП України недійсним, зобов'язати ТОВ «ТДК» змінити формулювання причин звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути на його користь невиплачену при звільненні вихідну допомогу в сумі 18000,00 грн., заборгованість по заробітній платі, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів їх виплати та середній заробіток за затримку виплати належних йому сум в загальному розмірі 22285,00 грн., а також у відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача - 100000,00 грн..

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2015 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТДС» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації частини грошових коштів у зв'язку з порушенням термінів її виплати та середнього заробітку за час затримки розрахунку та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

Справа № 752/10110/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/206/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Пасинок В.С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи та невірним застосуванням норм матеріального права. Позивач вказує на те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було заслухано заявлених ним свідків, а його свідчення відносно заявлених позовних вимог, а саме відносно того, що йому за весь час роботи виплачувалась заробітна плата не в повному розмірі передбаченому посадовим окладом, при звільненні за вказівкою директора він не отримав заробітну плату зовсім не бралися до уваги, у зв'язку з чим неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи та ухвалено рішення з суттєвим порушенням норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, а тому, в порядку ст. 305 ч 2 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В силу ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції вважав недоведеними заявлені позовні вимоги, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, також, позивачем не надано суду доказів отримання розрахунку при звільненні у меншому розмірі, ніж відображено у платіжних документах.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства.

З матеріалів справи вбачається і встановлено судом, що наказом від 11.12.2013 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 12.12.2013 в ТОВ «ТДК» на посаду заступника директора підприємства з окладом 2000, 00 грн. (а.с. 35).

13.03.2014 позивача звільнено з займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується наказом про звільнення № 6-ок від 13.03.2014 (а.с. 5).

В день звільнення позивачу була видана трудова книжка та проведена, на його думку, лише часткова оплата належних йому сум, з огляду на те, що його оклад становив 6000,00 грн., а розрахунок зроблений відповідачем виходячи з посадового окладу в розмірі 2000, 00 грн., в чому він вважав і полягає невиконання роботодавцем законодавства про працю та порушення його прав.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не застосував норми законодавства, згідно яких працівник вправі розірвати безстроковий трудовий договір, укладений із роботодавцем якщо останній не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) про застосування яких просив позивач, оскільки вважав, що відповідач не виплатив йому своєчасно заробітну плату, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з такого.

Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Отже, для припинення трудового договору з цієї підстави необхідне волевиявлення працівника, яке має бути чітким, добровільним і вираженим у письмовій формі.

Частиною 3 ст. 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Так, в матеріалах справи міститься наказ відповідача № 6-ок від 13.03.2014, яким звільнено позивача з посади заступника директора підприємства ТОВ «ТДС», за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 2.26. Інструкції про порядок ведення трудових книжок, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за № 110 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

У відповідності до вимог зазначеної Інструкції відповідач у наказі № 6-ок від 13.03.2014 та у трудовій книжці зазначив, що ОСОБА_1 звільнено за власним бажання відповідно до ст. 38 КЗпП України, з урахуванням його заяви про звільнення, в якій він просив звільнити його за власним бажанням, а тому суд першої інстанції дав належну оцінку доказам у справі, а саме заяві позивача про звільнення від 13.04.2014, та дійшов правильного висновку про наявність волевиявлення позивача на звільнення за власним бажанням, яке є добровільним і вираженим у письмовій формі. При цьому, відсутнє волевиявлення позивача на розірвання договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, так як про це ним не було заявлено при звільнені.

Крім того факт невиконання відповідачем законодавства про працю, умов колективного договору, як передбачені законом підстави для розірвання трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України підлягають доведенню позивачем. В порушення вимог вказаної статті позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що він бажав звільнитися саме внаслідок порушення його трудових прав відповідачем, як і не надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиконання відповідачем законодавства про працю в період дії трудового договору. А тому суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність факту невиконання відповідачем законодавства про працю, які б давали підстави для звільнення позивача згідно з ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Що стосується посилань позивача на безпідставну відмову у виплаті вихідної допомоги передбаченої ст. 44 КЗпП України внаслідок порушення відповідачем законодавства про працю (ст. 38, 39 КЗпП України) у розмірі тримісячного середнього заробітку, то колегія суддів їх до уваги не приймає, оскільки позивач звільнився з роботи за власним бажанням, що в свою чергу, вбачається з його заяви та наказу про звільнення, в яких не обумовлювалося, що звільнення відбулося у зв'язку з порушенням відповідачем законодавства про оплату праці, за таких обставин суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для виплати позивачу вихідної допомоги, передбаченої ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Посилання позивачавідносно того, що його оклад становив 6000, 00 грн., а не 2000, 00 грн., як стверджує відповідач, повністю спростовується наявними в матеріалах справи документами з яких вбачається, що посадовий оклад останнього за час роботи в ТОВ «ТДК» становив 2000,00 грн., і саме з вказаної суми проводились відповідні відрахування податків та зборів відповідно до законодавства України (а.с. 108-159). Зокрема, розмір окладу ОСОБА_1 встановлений в розмірі 2000, 00 грн. підтверджується копіями наказу про прийняття його на роботу від 11.12.2013 (а.с. 35) та наказом № 29-11/13 від 29.11.2013 про внесення змін в штатний розклад підприємства. Посилання позивача на копію наказу про прийняття на роботу, в якій встановлено оплату на рівні 6000,00 грн. не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки вказана копія не завірена належним чином, відсутній і оригінал. Вказаний розмір окладу позивача спростовується і даними податкових органів.

Твердження позивача про те, що розмір його заробітної плати може бути підтверджений показаннями свідків, є безпідставними, так як в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засовами доказування.

Крім того, розмір заробітної плати встановлюється сторонами при укладенні трудового договору, а тому визначення заробітної плати не входить до компетенції суду після припинення трудових правовідносин.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про недоведеність заявлених позовних вимог відповідає обставинам справи.

Враховуючи вищевикладене, суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку, а тому рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 25.11.2015 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: