РОЗІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 327/103/16-ц
Провадження № 2/327/49/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.06.2016 року смт.Розівка

Розівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Кущ Т.М.,

при секретарі судового засідання Вьюкіній Г.В.,

за відсутності осіб, які повинні брати участь у справі,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Розівського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в особі його представника на підставі довіреності ОСОБА_2 до Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області (далі Вишнюватська сільрада) про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, третя особа без самостійних вимог державний нотаріус Розівської районної державної нотаріальної контори Запорізької області (далі Розівська нотаріальна контора), -

В С Т А Н О В И В :

31 березня 2016 року ОСОБА_1 в особі його представника на підставі довіреності ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому вказав, що 24 жовтня 2006 року померла ОСОБА_3, після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді, зокрема, земельної ділянки площею 7,73 гектарів (далі га), що розташована на території Вишнюватської сільради та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії П-ЗП №035367, виданого 14 серпня 2001 року Вишнюватською сільрадою та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №441. За життя ОСОБА_3 залишила заповіт, складений та посвідчений 29 серпня 2000 року секретарем виконавчого комітету Вишнюватської сільради, згідно з яким остання заповіла все своє майно, у тому числі вищезазначену земельну ділянку, сину ОСОБА_1. Позивач ОСОБА_1 у встановленому законом порядку звернувся до Розівської нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3, однак державний нотаріус відмовив йому у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку через, зокрема, відсутність документів, що підтверджують родинні відносини між позивачем та померлою ОСОБА_3. За таких обставин позивач ОСОБА_1 прохає суд визнати за ним право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

Позивач ОСОБА_1 у відповідній письмовій заяві, поданій до суду, вказав про те, що він підтримує позов та прохає задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві (а.с.60).

Позицію позивача ОСОБА_1 підтримала його повноважний представник ОСОБА_2, яка надала судові відповідну письмову заяву (а.с.61).

Відповідач - Вишнюватська сільрада позов визнала, фактичні обставини у справі повноважний представник відповідача ОСОБА_4 не оспорювала, про що судові була надана відповідна письмова заява (а.с.62-66).

Позивач та його представник, а також представник відповідача в судове засідання не з'явились, хоча про час і місце його проведення повідомлялися належним чином (а.с.56,57,58), до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі (а.с.60,61,62).

Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності вищевказаних осіб.

Представник Розівської нотаріальної контори як третьої особи без самостійних вимог був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи (а.с.59), в судове засідання не зявився, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі не заявив. За таких обставин розгляд справи проведено судом за відсутності представника третьої особи, що не суперечить положенням статті 169 ЦПК України.

У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 народився 12 грудня 1949 року в с. Вільне Куйбишевського району Запорізької області. Його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.7,8,11).

22 вересня 1984 року батько позивача ОСОБА_5 одружився із ОСОБА_7, якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «Маркова» (а.с.15)

14 серпня 2001 року на підставі рішення Вишнюватської сільради ОСОБА_3 було видано державний акт серії ІІ-ЗП №035367 на право приватної власності на землю та передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 7,73 га, яка розташована на території Вишнюватської сільради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №441 (а.с.13,14,29).

ОСОБА_3 померла 24 жовтня 2006 року в с. Вільне Розівського району Запорізької області, про що 24 жовтня 2016 року складено відповідний актовий запис №13. Вказані відомості підтверджуються свідоцтвом про її смерть серії I-ЖС № 054861 (а.с.6).

Згідно статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Частинами 1,4 статті 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

З матеріалів справи, а також згідно інформаційних довідок зі Спадкового реєстру та листа завідувача Розівської нотаріальної контори встановлено, що за життя ОСОБА_3 залишила заповіт, складений 29 серпня 2000 року та зареєстрований секретарем виконавчого комітету Вишнюватської сільради в реєстрі за №56 за номером у спадковому реєстрі 39727799, згідно з яким ОСОБА_3 все належне їй майно заповіла сину ОСОБА_1. При цьому, після померлої 24 жовтня 2006 року ОСОБА_3 Розівською нотаріальною конторою 16 квітня 2007 року за заявою спадкоємця за заповітом ОСОБА_1 заведена спадкова справа № 45/2007 за номером у спадковому реєстрі 42215483. Інші заяви щодо прийняття або відмови від спадщини до нотаріальної контори не надходили, випадків усунення спадкоємців померлої від права на спадкування не встановлено (а.с.9,10,12,67-70,72-73).

Проте, постановою державного нотаріуса від 30 жовтня 2009 року №434/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, розташовану на території Вишнюватської сільради, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що залишилась після померлої 24 жовтня 2006 року ОСОБА_3 через відсутність документів, підтверджуючих родинні відносини між позивачем та померлою ОСОБА_3, а також через порушення порядку встановлення посвідчувального напису на заповіті (а.с.16).

Абзацом 2 частини 2 статті 373 ЦК України визначено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За правилами частини 1 ст.125 Земельного кодексу України (далі ЗК України) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Спірна земельна ділянка належала померлій ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №035367 на право приватної власності на землю загальною площею 7,73 га, яка розташована на території Вишнюватської сільради і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №441 (а.с.13).

Згідно з п.п.31,32 Інструкції про порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства та нотаріус відмовляє у вчинення нотаріальної дії, якщо не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Проте, заповіт, складений 29 серпня 2000 року та зареєстрований секретарем виконавчого комітету Вишнюватської сільради в реєстрі за №56, відповідає загальним вимогам, викладеним в стст. 1247, 1251 ЦК України, а порушення форми посвідчувального напису, вказане в постанові нотаріуса від 30 жовтня 2009 року №434/02-31, є незначним та, на переконання суду, не може бути підставою для визнання заповіту недійсним.

Разом з тим, суд враховує те, що свідоцтво про право на спадщину це процесуальний нотаріальний документ, який посвідчує перехід права власності на майно спадкодавця до спадкоємців.

При цьому, помилкове зазначення заповідачем ОСОБА_3 при складанні заповіту сина свого чоловіка позивача по справі ОСОБА_1 як свого сина при відсутності між ними родинних відносин не позбавляє останнього права на спадщину.

Встановлені обставини у справі сторони визнали, їх не оспорювали, а тому згідно з ч.1 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.

Згідно п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-ІV державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Беручи до уваги те, що у ОСОБА_1 виникли труднощі із оформленням в установленому законом порядку свого права на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Визнання відповідачем предявленого до нього позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Питання про розподіл судових витрат позивачем ОСОБА_1 не порушувалось.

Керуючись стст.182,373,1216,1218,1297 ЦК України, стст.125,126 ЗК України, стст.10,11,60, 88,174, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, який народився 12 грудня 1949 року в с. Вільне Куйбишевського району Запорізької області (паспорт серії ВА №164354, виданий Волноваським РВ УМВС України в Донецькій області від 24 січня 1996 року), в порядку спадкування за заповітом право власності на спадкове майно - земельну ділянку загальною площею 7,73 (сім цілих сімдесят три сотих) гектара, розташовану на території Вишнюватської сільської ради Розівського району Запорізької області і призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала ОСОБА_3, яка померла 24 жовтня 2006 року в с. Вільне Розівського району Запорізької області, на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-ЗП №035367, виданого Вишнюватською сільською радою народних депутатів Розівського району Запорізької області 14 серпня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №441.

Рішення суду відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції Розівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-денного строку з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Т.М. Кущ