Провадження № 2/522/1983/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси, у складі

головуючого судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 16.06.2015 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_3, та уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 23.11.2015 року, просить визнати за ним у порядку спадкування за заповітом право власності на 5/12 частин квартири АДРЕСА_1, яка складається в цілому з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м..

В обґрунтування позову відзначає, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району від 16 грудня 1997 року № 01160, яке зареєстроване в ОМБТІ та РОН 05 січня 1998 р. № 543 на праві приватної спільної сумісної власності. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Після смерті матері - ОСОБА_5 20 листопада 2000 року спадкоємці до нотаріальної контори не звертались. Належну померлій 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 прийняли її чоловік ОСОБА_4 та донька ОСОБА_6, які проживали разом з померлою у спірній квартирі на момент її смерті. Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 успадкували по 1/6 частин квартири, та їх частки склали 1/2 частини квартири (1/3 +1/6).

22.04.1999 року ОСОБА_4 склав заповіт, згідно якого належну йому частину квартири у рівних частках заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 16.10.2007 року ОСОБА_4 помер. У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Відповідачка із заявою про прийняття спадщини за заповітом після батька ОСОБА_4 у встановлений законом строк не зверталась. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01.10.2012 року, ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні вимог по надання додаткового строку для прийняття спадщини. Таким чином, ОСОБА_3 вважається такою, що не прийняла спадщину за заповітом після смерті батька.

Натомість, ОСОБА_6 друга донька спадкодавця ОСОБА_4, інвалід, непрацездатна особа, проживаюча разом з батьком на момент його смерті, є спадкоємцем обовязкової частки у спадщині. На момент смерті ОСОБА_4 належало 1/2 частини квартири (1/3 частина згідно свідоцтва+1/6 частина у порядку спадкування за законом після дружини). У разі спадкування за законом кожний спадкоємець спадкував би по 1/6 частини квартири (1/2 частини : 3чол.). Таким чином, обовязкова частка у спадщині відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України належна ОСОБА_6 складає 1/12 (1/6 :2 чол.). Отже, частка квартири, належна ОСОБА_6, складає 1/3 частина квартири згідно свідоцтва про право власності, + 1/6 частина квартири фактично прийнята у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5 + 1/12 частина як обовязкова частка у спадщині після смерті батька ОСОБА_4, а загалом становить 7/12 частин квартири АДРЕСА_4.

06.11.2014 року ОСОБА_6 померла. Відповідно до залишеного нею заповіту, усе належне їй майно ОСОБА_6 заповідала відповідачці.

Таким чином, позивач має право на майно у порядку спадкування за заповітом після смерті батька, яке складається з 5/12 частин спірної квартири (1/2 частина 1/12 обовязкова частка ОСОБА_6О.). Постановою Державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 22.05.2015 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на частину квартири АДРЕСА_4 у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно. Оскільки, позивачеві не відомо місцезнаходження оригіналу Свідоцтва про право власності на житло від 16.12.1997 року, у звязку з чим позивач змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси (с. Шликов С.П.) від 26.08.2015 року провадження по зазначеній справі було відкрито.

Ухвалою суду від 26.08.2015 року (с. Шликов С.П.) було відкрито провадження за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та обєднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 (а.с.204).

Згідно зустрічного позову ОСОБА_3 визнає позов ОСОБА_2 лише частково, просить суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на 9/12 частини квартири АДРЕСА_4, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 3/12 частини вказаної квартири. Зазначила, що частка квартири, яка належала ОСОБА_6, складає 9/12. Остання 06.11.2014 року померла та отримати правовстановлюючі документи на частину квартири не встигла. ОСОБА_6 був складений заповіт №6-2275 від 21.06.2010 року, за яким усе майно заповідалось ОСОБА_3 У встановлений законом строк ОСОБА_3 звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку з ненаданням належного правовстановлюючого документу на квартиру.

23.10.2015 року зазначена справа надійшла до провадження с. Домусчі Л.В. на підставі авторозподілу та ухвалою від 26.10.2015 року прийнята до провадження (а.с.209).

У судове засідання 19.04.2016 року представник позивача ОСОБА_7 (діє на підставі довіреності від 29.0.2015 року) не зявився, надав суду заяву, за якою просив справу розглядати за його відсутності. У минулих судових засіданнях позовні вимоги представник ОСОБА_2 підтримав та просив задовольнити у повному обсязі та визнати за позивачем право власності на 5/12 частин спірної квартири.

Представник відповідача ОСОБА_8 (діє на підставі довіреності від 23.03.2015 року) у судове засідання також не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. У минулих судових засіданнях позов ОСОБА_2 визнала лише частково, заперечувала проти розміру частки квартири, право власності на яку він просив визнати. Просила задовольнити зустрічний позов ОСОБА_3 у повному обсязі.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були батьками ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (до шлюбу ОСОБА_2) Л.О.. Зазначене підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_6 серії РЖ №600552 (а.с.101), свідоцтвом по народження ОСОБА_2 серії ІІ-ИК №891391 (а.с.17), свідоцтвом про народження ОСОБА_9 №228725 (а.с.103).

Судом також встановлено, що ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належала в рівних частинах квартира АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду Приморського району від 16 грудня 1997 року № 01160, яке зареєстроване в ОМБТІ та РОН 05 січня 1998 р. № 543 (а. с. 8, 136).

Згідно технічного паспорту, складеного на імя гр.. ОСОБА_4 (а.с.216-218), вказана квартира №14 складається з 3-х кімнат, житловою площею 38,8 кв.м., у тому числі: 1-а кімната 12,5 кв.м., 2-а кімната 11,4 кв.м., 3-я кімната 14,9 кв.м., кухня площею 5,6 кв.м.; ванна кімната площею 1,9 кв.м., туалет 0,9 кв.м., коридор площею 1,4 кв.м. та 5,0 кв.м., вбудованої шафи 1,0 кв.м.. Загальна площа квартири складає 55,3 кв.м..

Відповідно до довідки-виписки з домової книги про склад сімї та реєстрацію №1565 (а.с.12) у вказаній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

20 листопада 2000 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 242901, виданого відділом РАГС Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міськради (а. с. 126). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини спірної квартири.

З витребуваної у Шостої Одеської державної нотаріальної контори копії спадкової справи №515/2013, заведеної до майна померлої 20.11.2000 року ОСОБА_5 (а.с.124-166), вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які є дітьми покійної ОСОБА_5, не зверталися з заявами про прийняття спадщини.

18.09.2013 року з відповідною заявою звернулась ОСОБА_6 (а.с.125).

Також, як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 29.09.2015 року (а.с.220-223), ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі №14 як до смерті матері, так і пізніше, там також був зареєстрований та проживав ОСОБА_4. Апеляційним судом Одеської області у вказаному рішенні також встановлено, що оскільки спадщина після смерті ОСОБА_5 відкрилась у період дії ЦК Української РСР 1963 року, то відповідно до ч.1, 2 ст. 549 даного Кодексу, ОСОБА_6 та ОСОБА_4, вступивши в управління або володіння спадковим майно, є такими, що прийняли спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_1

Тобто, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 стали спадкоємцями належної померлій ОСОБА_5 1/3 частини спірної квартири. З урахуванням вимог цивільного законодавства частки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на спадкове майно є рівними.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 частки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на спірну квартиру склали по 1/2 кожного (1/3 на підставі свідоцтва про право власності + 1/6 фактично прийнята у порядку спадкування за законом після ОСОБА_5І.).

16 жовтня 2007 року помер ОСОБА_4В, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД № 116818, виданого Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси (а. с. 11).

На підставі заповіту від 22 квітня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (а.с.98), ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному свою частину квартири АДРЕСА_5. Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі №14934236 (а.с.99). Станом на сьогоднішній день заповіт є дійсним.

З матеріалів витребуваної копії спадкової справи № 836/2007 до майна померлого 16.10.2007 року ОСОБА_4 (а.с.43-123) встановлено, що 02.11.2007 року до Шостої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_6 (а.с.53).

29.11.2007 року до нотаріальної контори надійшла заява позивача про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 (а.с.54).

ОСОБА_3 звернулась до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини лише 24.09.2010 року (а.с.55).

Пізніше у звязку з пропуском строку на прийняття спадщини після смерті батька, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про надання їй додаткового строку для прийняття вищевказаної спадщини. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2012 року (а. с. 46-48), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 жовтня 2012 року (а. с. 49-51), у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено.

Таким чином, ОСОБА_3 є такою, що не вступила у спадщину на частину квартири АДРЕСА_5 після смерті батька ОСОБА_4 з підстав, передбачених ст.. 1272 ЦК України.

Постановою державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 22.05.2015 року (а.с.44) ОСОБА_2 було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом на вищевказану частину квартири після померлого ОСОБА_4 у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві. Зазначене стало підставою звернення до суду з відповідним позовом.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 є особою досягнувшою пенсійного віку та інвалідом третьої групи, що підтверджується відповідним посвідченням серії АГ №518928 від 30 серпня 2004 року та довідкою МСЕ №097606 від 26 червня 2003 року (а. с. 20).

Статтею 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, що визначений статтею 1241 ЦК, є вичерпним і розширеного тлумачення не потребує.

Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від змісту заповіту

Згідно положень пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", при визначенні розміру обов'язкової частки у спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги, увесь склад спадщини, зокрема, право на вклади в банку (фінансовій установі), щодо яких вкладником було зроблено розпорядження на випадок своєї смерті, вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу. Той зі спадкоємців, який має право на обовязкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що ОСОБА_6 у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_4 Таким чином, ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обовязкову частку у спадщині після смерті 16.10.2007 року батька ОСОБА_4.

Виходячи з того, що на момент смерті 16.10.2007 року ОСОБА_10 належало 1/2 частини АДРЕСА_6. Спадкоємцями за законом були б його діти - ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_3, то у разі спадкування за законом кожний спадкоємець успадкував би по 1/6 частині (1/2 част.кв. : 3 чол.).

Таким чином, розмір обовязкової частки у спадщині, належній ОСОБА_6 з урахуванням вимог ст..1241 ЦК України, складає 1/12 частини квартири.

Загальна частка спірної квартири, яка належить ОСОБА_6, склала 7/12 частини квартири: 1/3 частина на підставі Свідоцтва про право власності; 1/6 частина фактично прийнята у порядку спадкування за законом після матері ОСОБА_5 та 1/12 частина як обовязкова частка у спадщині після смерті батька ОСОБА_4.

06.11.2014 року ОСОБА_6 померла, у звязку з чим Відділом ДРАЦС у м. Одесі реєстраційної служби ОМУЮ зроблено відповідний актовий запис №11263 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №392637 (а.с.170).

Згідно заповіту від 21.06.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_12, зареєстрованого у реєстрі за №6-2275, ОСОБА_6 заповідала усе своє майно ОСОБА_3 (а.с.177).

Згідно спадкової справи №183/2015р до майна померлої 06.11.2014 року ОСОБА_6 (а.с.167-184), ОСОБА_3 у строк встановлений законом 29.04.2015 року звернулась до Шостої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_6 (а.с. 169).

Однак, постановою державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори від 13.08.2015 року (а.с.201) ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право спадщину за заповітом на часку квартири АДРЕСА_7 після померлої ОСОБА_6 у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві.

Таким чином, суду вбачається, що підстави звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до суду з відповідними позовами тотожні, різниця полягає лише у визначені розміру частин спірної квартири, право власності на яку вони просять визнати у порядку спадкування. До спірних правовідносин за первісним та зустрічним позовами суд застосовує одні і ті ж норми матеріального права та виходить з наступного.

Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права.

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ч.1 ст.. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Виходячи з положень ЦК України, ОСОБА_2, як син спадкодавця ОСОБА_4, прийняв спадщину за заповітом після смерті свого батька, оскільки подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину у встановлений законом строк.

У свою чергу, суд вбачає, що ОСОБА_3 як спадкоємець за заповітом також прийняла спадщину після померлої 06.11.2014 року ОСОБА_6.

Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством.

За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Таким чином відповідно до норм ст. ст. 1223, 1233, 1268, 1270 ЦК України, позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після померлого ОСОБА_4, відповідач ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом після померлої ОСОБА_6, проте державні нотаріуси відмовили їм у видачі свідоцтва на право на спадщину, оскільки спадкодавці за життя не перереєстрували право власності на спірні частини квартири та через відсутність правовстановлюючих документів на квартири.

Суд, дослідивши всі обставини справи, оцінивши зібрані та надані суду докази в їх сукупності, дійшов до висновку про правомірність позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3, вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають захисту шляхом визнання за ними права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом.

При цьому, при визначені часток квартири, які б належали позивачу та відповідачу, суд вбачає, що розрахунки надані сторонами різняться лише в частині визначення обовязкової частки ОСОБА_6 у спадщині та визначення загального розміру частки квартири, яка б їй належала. Дослідивши позовні заяви, суд не приймає до уваги розрахунки відповідачки ОСОБА_3, оскільки як вбачається з позовної заяви, вона розраховує обовязкову частку ОСОБА_6 у спадщині після батька ОСОБА_4, виходячи із двох спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_2, однак зазначене не відповідає вимогам ст.. 1241 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності

Судом встановлено, що на момент смерті 06.11.2014 року ОСОБА_6 була власником 7/12 частин квартири АДРЕСА_7. Таким чином, частка квартири, спадкоємцем якої за заповітом після померлого 16.10.2007 року ОСОБА_4, є позивач, складає 5/12 частин вказаної квартири.

З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню у повному обсязі та вважає за можливе задовольнити їх, визнавши за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом після померлого 16.10.2007 року ОСОБА_4 на 5/12 частин квартири АДРЕСА_8, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м.

У свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню шляхом визнання права власності у порядку спадкування за заповітом після померлої 06.11.2014 року ОСОБА_6 на 7/12 частин квартири АДРЕСА_8, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м..

Керуючись ст. ст. 15, 16, 1216, 1218, 1223, 1233, 1241, 1268, 1270 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2007 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 3, 4, 5, 6, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 197, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) право власності у порядку спадкування за заповітом після померлого 16.10.2007 року ОСОБА_4 на 5/12 частин квартири АДРЕСА_8, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) право власності у порядку спадкування за заповітом після померлої 06.11.2014 року ОСОБА_6 на 7/12 частин квартири АДРЕСА_8, яка в цілому складається з трьох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 55,3 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

19.04.2016