Справа № 404/7414/15-ц
Номер провадження 2/404/497/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді Галагана О.В.,

при секретарі Голенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним правочину та стягнення сплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, після зімни підстав позову, остаточно просив:

- визнати недійсним договір № 002397 фінансового лізингу від 13.05.2015 року укладений міжОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на його користь суму в розмірі 25200 грн.;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на свою користь моральну шкоду в сумі 10 000 грн. та судові витрати на користь держави.

На обґрунтування позову вказано, що 13.05.2015 року між стронами було укладено договір фінансового лізингу № 002397, предметом даного договору є автомобіль «Peugeot 107 1.0i АТ Active».

Згідно домовленості, досягнутої між позивачем та уповноваженим представником відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_1 сплати рахунок в розмірі 10% вартості предмету лізингу, на суму 25 200 грн. (квитанція № ПН15918). Однак відповідач відмовився передавати предмет договору посилаючись на те, що договором передбачено сплату авансового платежу в розмірі 50% від вартості предмету лізингу та лише після цього, протягом строку не більше 9 робочих днів з моменту сплати авансового платежу, позивач отримає автомобіль, а сплачена ним сума є комісією за організацію та оформлення спірного договору.

У додатку № 1 до укладеного договору зазначена вартість предмета лізингу 252 000 грн., відсоток платежів 50%, авансовий платіж 126 000 грн., щомісячний платіж 10 500 грн., комісія за організацію (10%) 25 200 грн., комісія за передачу (3%) 7 560 грн.

Такі умови позивач вважає несправедливими, а обовязок сплатити 50 % вартості предмету лізингу у вигляді авансу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії, як для залучення фінансових актів від фізичних осіб, яка відсутня. Тому, вважає, що вказаний договір є нікчемним в силу ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір не було посвідчено нотаріально.

Також, передбачені пунктами а, в пункту 8.2.1 вказаного договору зобовязання лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору та комісію за передачу предмета лізингу, а також визначені пунктом 8.2.3 даного договору обовязки сплатити другий лізинговий платіж, виходить за межі переліку передбачених законом платежів, а ому вказані пункти договору є недійсними, у звязку з чим вказані положення договору є несправедливими.

Вказаними протиправними діями позивачу була спричинена моральна шкода, яка виявилась в переживаннях, повязаних з порушенням його прав, як споживача, тому моральну шкоду він оцінює в 10000 грн.

В звязку з цим договір фінансового лізингу № 002397, укладений 13.05.2015 року має бути визнаний недійсним, а грошові кошти в сумі 25220 грн. перераховані відповідачу на виконання цього правочину мають бути повернуті позивачу та стягнуто 10000 грн. завданої йому моральної шкоди.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладенні в заяві про зміну підстав позову.

Від представника відповідача в судове засідання було подано заперечення на позовну заяву, в якій вказано, що позов не підлягає задоволенню. Зазначав, що13.05.2015 між сторонами дійсно було укладено було укладено Договір фінансового лізингу № 002397 .На виконання Договору фінансового лізингу № 002397, Позивач 13.05.2015 року, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 25200 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 Договору. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 203 Цивільного кодексу України, - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вчиняється у формі встановленій законом. Договір фінансового лізингу № 002397 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний позивачем добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Крім того, 13.05.2015 року, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору, а також ОСОБА_1 13.05.2015 р. підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість Предмета Лізингу, котрий він самостійно обрав. Комісія за організацію в сумі 25200 грн., що сплачена позивачем відповідно до умов Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Лізингоодержувач погодився з усіма умовами Договору під час його підписання і здійснив оплату Комісії за організацію саме за послугу з організації і оформлення Договору при його укладанні, що визначено умовами Договору.

Щодо твердження позивача про те, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки не був посвідчений нотаріально, зазначив, що відносини, пов'язані з лізингом, врегульовано спеціальними нормами права, які в силу закону підлягають застосуванню з врахуванням лише загальних положень за типами договорів купівлі-продажу, найму (оренди) та прокату, якими не передбачено обов'язкової нотаріальної форми, не підлягають врахуванню інші спеціальні положення за різновидами договорів одного типу договору, зокрема - договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи.

З врахуванням викладеного, застосування судом при вирішенні спору до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 628 ЦК України щодо необхідності нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу є безпідставним.

Заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди в сумі 10000 грн. вважає необґрунтованою та безпідставною, оскільки позивачем не викладено обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги та не зазначено докази, які б підтвердили нанесення моральної шкоди в цілому, та її розмір зокрема, не наведено обставин з яким Законом повязує право споживача на відшкодуванням моральної шкоди.

Тому, представник відповідача прийшов до висновку, що договір фінансового лізингу, який укладений між сторонами вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсним у встановленому законом порядку.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 13.05.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» уклало з ОСОБА_1 договір фінансового лізингу № 002397, за яким предметом лізингу був автомобіль марки «Peugeot 107 1.0i АТ Active» (а.с. 4-9).

Відповідно до п 8 вище вказаного договору сторонами визначено лізингові платежі, амортизацію, зокрема, п.п. 8.2.1 цього Договору визначено, що перший лізинговий платіж складається із:

а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням договору (надалі комісія за організацію), яка розраховується в додатку № 1 Договору,

б) авансового платежу, який визначений у Додатку № 1 до цього Договору,

в) комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета Лізингу, як платіж, що покриває витрати Лізингодавця повязані з організацією передачі предмета Лізингу на користь Лізингоодержувача. Розмір комісійної винагороди Лізингодавця за передачу предмета Лізингу визначений в Додатку № 1 до цього Договору.

Згідно додатку № 1 до Договору фінансового лізингу № 002397 від 13.05.2015 року, предметом лізингу є автомобіль марки «Peugeot 107 1.0i АТ Active»та ним передбачено комісію за організацію 10% - 25200 грн. при вартості автомобіля 252000 грн.. (а.с. 10).

Відповідно до додатку № 2 до договору вартість предмета лізингу становить 252 000 грн., авансовий платіж 50%, сума лізингу 126 000 грн., викупна вартість 3780 грн., відсоткова ставка 12,50%, комісія 5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 3165 грн. 40 коп., авансовий платіж 126 000,0 грн., комісія за передачу предмета лізингу 7560 грн. (а.с. 10 зворот).

Додатком № 3 до договору визначено, що предметом лізингу є автомобіль марки «Peugeot 107 1.0i АТ Active»,кількість 1, еквівалент 12215,22, ціна 252000 грн. (а.с. 11).

Позивачу представником відповідача того ж дня було надано дані із реквізитами щодо оплати 25200 грн. призначенням яких є платіж за організацію договору № 002397 від 13.05.2015 року, отримувачем яких є ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», а платником позивач (а.с. 13). Позивач здійснив оплату на рахунок відповідача 25200 грн. згідно вище вказаного Договору, про що свідчить квитанція № ПН15918 від 13.05.2015 року (а.с. 13).

Будь-яких інших оплат на виконання умов договору позивач не здійснював.

Згідно дослідженого в судовому засіданні аудіо запис телефонних розмов позивача та представника відповідача вбачається обговорення між сторонами час передачі предмету фінансогово лізингу, проте не розяснено ОСОБА_1 порядок такої передачі (а.с. 53).

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, тобто якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язку на шкоду споживача. виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Як вбачається із змісту договору лізингу від 13.05.2015 року, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 (пятдесяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (п. 5.1). Залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обовязковому порядку. Умови такої зміни та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору (п. 3.4).

Відповідно до п. 3.5 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобовязаннями відповідає продавець, відомості про якого в договорі і в додатках до нього взагалі відсутні.

В даному випадку, такий пункт договору обмежує право споживача стосовно продавця не те, що на належний предмет договору, а взагалі виключає будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно ст. 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Згідно з ст. 21 Закону України «Про захист споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Для визнання умов договору несправедливими, в розумінні наведеної норми, необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдають шкоди споживачеві.

Аналізуючи умови оскаржуваного договору, суд робить висновок, що значна частина умов оскаржуваного договору є несправедливими відносно споживача та суперечать загальним принципам, зазначеним в ч. 1 ст. 808 ЦК України, а також положенням Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки фактично всю відповідальність та всі ризики покладено на споживача (лізингоодержувача) та виключення такої для лізингодаця.

Оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін, а така диспропорція та порушення принципу добросовісності завдають шкоди позивачу, оскільки за змістом договору, в будь-якому випадку останній в гірших умовах та несе тягар відповідальності за договором без будь-яких гарантій на отримання предмету лізингу та можливості його належної експлуатації.

Тому, враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що договір фінансового лізингу № 002397 від 13.05.2015 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» із стягненням із відповідача на користь позивача коштів у сумі 25200 гривень.

Враховуючи, що цивільно-процесуальним Кодексом України передбачено право позивача до початку розгляду судом справи по суті змінити підставу або предмет позову, подання до суду нормативно-правового обґрунтування позовних вимог, де б позивачу було надано право змінити підставу або предмет позову не передбачено, суд вважає, що нормативно-правове обґрунтування позовних вимог, які подав позивач, не підлягає розгляду в даній цивільній справі, наведені підстави визнання договору недійсним: відсутність у відповідача ліцензії та не посвідчення договору нотаріально не можуть розглядатися в даній справі, вони можуть бути предметом розгляду в іншому позові, який має право подати позивач.

Відповідно до ст.22 Закону України « Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду доказів щодо того, що йому було нанесено моральну шкоду відповідачем, а тому в цій частині позовних вимог слід йому відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог, передбачених ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» про визнання недійсним правочину та стягнення сплачених коштів задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 002397 від 13.05.2015 року укладений між ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_1 грошову суму за Договором фінансового лізингу № 002397 від 13.05.2015 року у розмірі 25200 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда