УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пестич Лариса Василівна, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Дарницької районної м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В., ОСОБА_4, ОСОБА_5, Служба у справах дітей Дарницької районної м. Києві державної адміністрації, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено. Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 51,1 м.кв, жилою площею 30,7 м.кв на користь ОСОБА_1 Стягнуто з відповідача на користь позивача 2 3654 грн. судового збору.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.05.2016 заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Справа № 753/1001/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/9045/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказувала на допущені судом неточності при ухваленні рішення. Зокрема, суд зазначив, що відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_2 здійснено після ухвалення рішення апеляційним судом. В той час як договір дарування квартири був укладений нею 22.03.2013, а рішення ухвалене судом лише 30.10.2013.

В апеляційній скарзі також містяться доводи про те, що Ѕ частини квартири, яка належить позивачу на підставі рішення суду, не зареєстрована в БТІ м. Києва, як того вимагає чинне законодавство України, а тому вважала, що у позивача не виникло права власності на майно.

Враховуючи наведене, просила заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В судовому засіданні представник особи, яка звернулася з апеляційною скаргою, просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підстав.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив скаргу відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, рішенням Харківського районного суду м. Києва від 15.02.1999 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.3-4, т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, право власності, яке виникло на підставі вищевказаного судового рішення, 07.05.1999 було зареєстроване в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним №3083, що підтверджується відповідною відміткою на копії рішення суду.(а.с.4 т.1).

Крім того, в судовому засіданні судом був оглянутий лист БТІ м. Києва, зі змісту якого вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на Ѕ частини спірної квартири.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.10.2013 витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частину вказаної квартири на користь ОСОБА_1 (а.с.5-8, т.1).

01 жовтня 2014 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві за № 16164663 відмовлено у державній реєстрації права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, оскільки вказана частина квартири не належить особі, у якої вона була витребувана згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.10.2013 (а.с. 10, т.1).

Відповідно до договору дарування квартири від 22.03.2015 ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 безоплатно отримала в дар квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір був посвідчений ПН КМНО Пестич Л.В. та зареєстрований у реєстрі за №286 (а.с.60-61, т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що частина спірної квартири вибула з власності позивача поза його волею, що було встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Оскільки ОСОБА_4 передала вказану квартиру в дар ОСОБА_2, позивач на підставі норм ст. 388 ЦК України має право витребувати у останньої спірну квартиру.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Так, статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як вбачається зі змісту вказаної норми, з'ясуванню підлягає обставина: чи вибуло майно з володіння власника у силу зазначених обставин та чи придбав це майно набувач за відплатним договором, і чи не знав та не міг знати він про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 15.02.1999 було визнано право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Вказане рішення, як і рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.10.2013, яким було витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2 частину вказаної квартири на користь ОСОБА_1, набрало законної сили.

Враховуючи вказане, ОСОБА_1 є законним власником Ѕ частини спірної квартири, а спірна частина нерухомого майна вибула з його володіння поза його волею.

Під час розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про наявність у діях позивача волі на передачу належної йому частини спірної квартири.

В той же час, як вбачається зі змісту договору дарування квартири, ОСОБА_4 стверджувала, що вказана квартира в спорі та під забороною не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає. Також останньою зазначено, що вона є належним власником квартири.

Крім того, згідно роз'яснень, які містяться в п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивачем було надано достатньо доказів на підтвердження доводів позовної заяви та для встановлення факту вибуття майна із володіння власника не з його волі, що є безумною підставою для витребування цього майна на користь позивача від особи, у якої воно перебуває.

Враховуючи наведене, висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, відповідає обставинам справи.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, правильно визначив правову природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: