Ухвала

іменем України

10 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКасьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Хрещатик», третя особа - ОСОБА_7, про тлумачення умов договору, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому просив розтлумачити умови п. 2.4 договору поруки, укладеного між ним та банком 20 лютого 2009 року, та зобов'язати відповідача передати поручителю укладений кредитний договір та всі інші документи, що мають до нього відношення.

На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 20 лютого 2008 року між ОСОБА_7 та ВАТ КБ «Хрещатик» укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 249 900 грн строком до 19 лютого 2015 року, а він зобов'язався їх повернути та сплатити 16,5 % річних за користування коштами.

На забезпечення виконання цих зобов'язань 24 лютого 2009 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за яким він зобов'язався відповідати солідарно з боржником перед банком за виконання ним свого обов'язку частково у сумі 100 000 грн за тілом кредиту, відсотками та можливою пенею, неустойкою, штрафами.

ОСОБА_7 взяті на себе зобов'язання не виконав, тому він як поручитель сплатив 100 000 грн на користь банку і у зв'язку з цим порука припинилась, що встановлено рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2015 року.

Однак відповідач відмовляється виконати умови п. 2.4 договору поруки щодо переходу до нього прав кредитора за кредитним договором та передання йому банком кредитного договору та всіх іншіх документів, що мають відношення до нього.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечене порукою частково і поручитель виконав за боржника його зобов'язання щодо сплати суми кредиту у розмірі 100 000 грн, тоді як решта зобов'язань залишились невиконаними, у зв'язку з чим банк не може виконати умови п. 2.4 договору поруки та передати оригінал договору кредиту поручителю і підстав для тлумачення змісту цього пункту договору поруки немає.

Проте погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилають як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 20 лютого 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_7 укладено кредитний договір, за яким банк надав йому грошові кошти у сумі 249 900 грн строком на 84 місяці, а позичальник зобов'язався їх повернути до 19 лютого 2015 року та сплатити 16,5 % річних за користування коштам.

24 лютого 2009 року між ВАТ «Комерційний банк «Хрещатик» та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за яким позивач зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань боржника в сумі 100 000 грн на погашення тіла кредиту, зі сплатою 16,5 % річних та кінцевим строком погашення до 19 лютого 2015 року.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 16 лютого 2015 року порука визнана припиненою, оскільки поручитель виконав взяті на себе зобов'язання та сплатив на користь банку 100 000 грн.

Пунктом 2.4 договору поруки визначено, що «у випадку виконання поручителем за боржника зобов'язань перед кредитором по договору поруки в повному обсязі, до нього переходять усі права кредитора по кредитному договору від 20 лютого 2008 року. В цьому випадку, кредитор зобов'язаний передати поручителю кредитний договір та всі інші документи, що мають відношення до нього».

Позивач, посилаючись на ті обставини, що ці умови договору поруки є йому не зрозумілими та не виконуються банком, просив розтлумачити їх та зобов'язати банк їх виконати.

За змістом ч. 1 ст. 556 ЦК України, який узгоджується з умовами договору поруки, після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника.

Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін договору, суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину (ст. 213 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та не врахував, що позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив розтлумачити п. 2.4 договору поруки, не перевірив доводів позивача про те, що йому є незрозумілим це положення договору, зокрема щодо необхідності передачі кредитором поручителю кредитного договору та всіх інших документів у разі виконання ним зобов'язань за боржника та яких саме, не надав тлумачення цій умові договору поруки та не розглянув ці позовні вимоги.

Не з'ясував, чи є обставини, на які позивач посилається, достатніми підставами для застосування ст. 213 ЦК України та тлумачення договору, не надав цим обставинам належної оцінки.

Натомість, пославшись на те, що ці умови не можуть бути виконані банком до повного виконання боржником його обов'язку, не вирішив спір по суті, зробив передчасний висновок про відмову у задоволенні позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, не виконав вимог ст. 303 ЦПК України та не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а пославшись на те, що між сторонами немає спору з приводу формулювання п. 24. договору поруки, постановив ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд,

Керуючись ст.ст. 335, 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити, рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 04 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: В.П. Гончар Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко