Ухвала

іменем україни

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 16 січня 2013 року вона передала ОСОБА_4 у позику 276 тис. грн, що еквівалентно 34 тис. доларів США, а остання зобов'язалася повернути грошові кошти в повному обсязі до 25 квітня 2013 року, про що написала розписку.

У зв'язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань позивач, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просила стягнути з відповідача на свою користь 813 118 грн 03 коп., із яких: 714 тис. грн - сума позики, що станом на 04 червня 2015 року еквівалентно 34 тис. доларів США; 17 467 грн 40 коп. - 3 % річних від простроченої суми за період із 26 квітня 2013 року по 04 червня 2015 року; 81 650 грн 63 коп. - пеня за несвоєчасне повернення суми позики у період із 17 квітня 2014 року по 17 квітня 2015 року.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 735 121 грн 40 коп., із яких: 714 тис. грн - сума позики, що станом на 04 червня 2015 року еквівалентно 34 тис. доларів США; 17 467 грн 40 коп. - 3 % річних від простроченої суми за період із 26 квітня 2013 року по 04 червня 2015 року.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу і 3 % річних в загальному розмірі 735 121 грн 40 коп., оскільки, як правильно установив суд, відповідач не виконала зобов'язань зі своєчасного повернення суми позики за договором позики від 16 січня 2013 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги, спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зокрема, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що її чоловік не надавав згоди на укладення нею договору позики, а тому судом, на її думку, не застосовано ч. 2 ст. 65 СК України щодо права одного з подружжя на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, апеляційний суд правильно зазначив, що ч. 2 ст. 65 СК України не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки укладений договір позики не є договором із розпорядження майном, зокрема, спільним майном подружжя, так як за умовами договору позики відповідач отримала грошові кошти в борг, а не розпорядилася майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Апеляційний суд обґрунтовано визнав такими, що не підтверджені жодним належним та допустимим доказом, доводи відповідача про неотримання нею грошових коштів від позивача чи непідписання боргової розписки.

Разом із тим апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що відповідач до моменту пред'явлення до неї позову про повернення боргу не оскаржувала договору позики із підстав неотримання нею грошових коштів.

Крім того, на спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що вказана цивільна справа вже розглядалася в судовому порядку апеляційний суд правильно зазначив, що ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 квітня 2015 року залишено без розгляду на підставі ч. 2 ст. 207 ЦПК України позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості на підставі розписки та позовну заяву третьої особи ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, адже відповідно до вимог ч. 2 ст. 207 ЦПК України особа, заяву якої залишено без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Наведені в касаційній скарзі доводи про нікчемність боргової розписки згідно з ч. 3 ст. 65 СК України та її безгрошовість - аналогічні за змістом доводам апеляційної скарги, які апеляційний суд обґрунтовано спростував, вони не впливають на правильність висновків судів, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

О.М. Ситнік