Номер провадження: 22-ц/785/2901/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Ступакова О. А.

при секретарі Желєзнові В. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03. 02. 2016 р.,

в с т а н о в и л а:

16. 03. 2015 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про вселення в АДРЕСА_1; встановлення порядку користування цією квартирою наступним чином: виділити позивачу у користування житлову кімнату площею 10,3 кв. м. та житлову кімнату площею 16,0 кв. м з балконом; виділити ОСОБА_3 у користування житлову кімнату площею 27,9 кв. м. з балконом та кладовку площею 10,5 кв. м. з балконом, а допоміжні приміщення кухню площею 11,3 кв. м., туалет площею 1,7 кв. м., ванну кімнату площею 3,0 кв. м., коридор площею 13,3 кв. м., залишити у спільному користуванні сторін; зобовязання ОСОБА_3 не чинити перешкод позивачу у володінні, користуванні та розпорядженні 1/2 частиною квартири АДРЕСА_2 та допоміжними приміщеннями квартири, виділеними у спільне користування сторін.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що сторони є співвласниками в рівних частках вказаної квартири, але відповідач проживає в квартирі один, перешкоджає позивачу в реалізації прав співвласника, не пускає позивача до квартири, змінив замок на вхідних дверях і не надає позивачу ключі, категорично відмовляється від пропозиції самостійно визначити порядок користування квартирою.

02. 03. 2015 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту на користь ОСОБА_2, складеного ОСОБА_5 12. 08. 2011 р. та посвідченого в Шостій Одеській державній нотаріальній конторі, з тих підстав, що він з зі своєю матірю ОСОБА_5 жили в повній гармонії та порозумінні, вона ніколи не висловлювала намір відчужити або заповісти належне їй нерухоме майно відповідачу або іншій сторонній людині, і враховуючи це, він може стверджувати, що на час складання заповіту ОСОБА_5 була хворою людиною, страждала на поведінкові та інші розлади здоровя, а також повязані з віковими змінами організму і тому не могла у повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, чим і скористався відповідач ОСОБА_2

Вказав, що потоваришував з ОСОБА_2, з яким познайомився у 1978 р., під час військової служби, після демобілізації продовжували спілкування, він бував у них вдома, йому довіряли, ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 почав частіше бувати у них вдома, допомагав у вирішенні різних життєвих ситуацій, ОСОБА_3 знав про намір матері скласти заповіт і вважав, що заповіт буде складений на його користь, вважає, що ОСОБА_2, який разом з матірю їздив до нотаріальної контори, скористався ситуацією та хворобливим станом заповідачки, підмінив його документи своїми та був зазначений спадкоємцем у заповіті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14. 04. 2015 р. вказані позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3 обєднані в одне провадження.

Вказані позов та зустрічний позов тривалий час знаходилися в провадженні суду першої інстанції, в тому числі розглядалися в судових засіданнях за участю сторін.

В чергове судове засідання 03. 02. 2016 р. надійшла заява ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, від 02. 02. 2016 р. з проханням відкласти розгляд даної справи на іншу дату з зазначенням про підтримання своїх позовних вимог та заперечення проти позову ОСОБА_2 у звязку з участю в іншому судовому засіданні в Малиновському районному суді м. Одеси 03. 02. 2016 р. о 12 год. 30 хвил.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03. 02. 2016 р. з урахуванням вказаної заяви ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, від 02. 02. 2016 р. залишено без розгляду вказаний позов ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19. 04. 2016 р. скасовано цю ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03. 02. 2016 р. і направлено справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійснимдля продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03. 02. 2016 р. задоволено зазначений позов ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, ставиться питання про скасування рішення суду з тих підстав, що справа розглянута за відсутністю представника ОСОБА_3, і, що до розгляду по суті позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним неможливо розглядати вказаний позов ОСОБА_2

В судовому засіданні ОСОБА_4, представник ОСОБА_3, підтримав доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 вважають рішення суду правильним.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання інших осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи в межах позову ОСОБА_2 та апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Задовольняючи вказаний позов ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та відповідності вимогам закону, оскільки ОСОБА_2 є співвласником квартири.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим з таких підстав.

Ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавств; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. ст. 319, 321, 358 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згод; співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За положеннями ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Згідно ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою).

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 24. 09. 2003 р., що видане Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради згідно з розпорядженням від 24. 09. 2003 р. № 180480, квартира АДРЕСА_2 належить на правах спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Згідно з технічним паспортом від 14. 08. 2003 р. квартира АДРЕСА_2 складається з трьох кімнат загальною площею 100,6 кв. м. у тому числі житлова площа - 54,2 кв.м., підсобна площа 39,8 кв. м., корисна 94,0 кв. м., і складається з 3 жилих кімнат (кімнати площею 27,9 кв. м., кімнати площею 10,3 кв. м., кімната площею 16,0 кв. м.), допоміжних приміщень - ванної кімнати площею 3,0 кв. м., туалету площею 1,7 кв. м., коридору площею 13,3 кв. м., кладовки площею 10,5 кв. м. та трьох балконів/лоджій площею: 2,6 кв. м., 1,2 кв. м., 2,8 кв. м.

12. 08. 2011 р. ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстрований в реєстрі за № 5-948, відповідно до якого заповіла все своє майно, де б воно не було та з чого не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право ОСОБА_2

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_8 І-ЖД № 380562, що видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_9 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_5 померла 23. 05. 2014 р.

17. 07. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті ОСОБА_5, померлої 23. 05. 2014 р. і на підставі зазначеної заяви була заведена спадкова справа № 332/2014 щодо майна ОСОБА_5, яка померла 23. 05. 2014 р.

26. 12. 2014 р. ОСОБА_2 звернувся до Шостої одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, померлої 23. 05. 2014 р.

26. 12. 2014 р. державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 на імя ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, що складається в цілому з трьох житлових кімнат та приміщень, житловою площею 54,2 кв. м., загальною площею 100,6 кв. м.

Право власності на 1/2 частину зазначеної квартири за позивачем ОСОБА_2 зареєстровано, про що свідчить ОСОБА_5 з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26. 12. 2014 р.

Після цього квартира АДРЕСА_2 належить на правах спільної часткової власності в рівних частках ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Вказані обставини справи підтверджені матеріалами справи та не спростовані.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини та матеріали справи апеляційний суд з урахуванням вищенаведених правових положень вважає обґрунтованим та правильним висновок суду першої інстанції про задоволення вищевказаних позовних вимог ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою.

Доводи апеляційної скарги щодо скасування рішення суду з тих підстав, що справа розглянута за відсутністю представника ОСОБА_3, і, що до розгляду по суті позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним неможливо розглядати вказаний позов ОСОБА_2 апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки само по собі ухвалення рішення суду за відсутності представника відповідача не є підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції, а посилання на те, що неможливо розглядати справу за вказаним позовом ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою до розгляду по суті позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, не може бути підставою для скасування рішення суду оскільки ОСОБА_2 є власником зазначеної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26. 12. 2014 р., що зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 26. 12. 2014 р., і наявність судового спору за позовом ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 само по собі не може позбавити ОСОБА_2, як теперішнього власника квартири, на реалізацію своїх прав, зокрема щодо володіння та користування квартирою.

До того ж, апеляційний суд приймає до уваги можливість в судовому порядку шляхом забезпечення позову обмежити право розпорядження цією квартирою з боку ОСОБА_2 в рамках розгляду справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

У разі ж, якщо в подальшому в судовому порядку будуть визнані недійсними правовстановлюючі документи, на підставі яких ОСОБА_2 є співвласником зазначеної квартири, то ОСОБА_3 на підставі судового рішення буде мати законні підстави для вирішення будь-яких спірних питань стосовно цієї квартири, але на теперішній час, коли ОСОБА_2 є законним співвласником квартири, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке не стосується вирішення питань щодо власності, а відноситься до його складових володіння та користування.

При цьому, враховується, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п. 1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п. 1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п. 2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Ці норми не є окремими, вони повязані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України». У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «ОСОБА_10 проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст. 1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія ОСОБА_10О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обовязково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст. 1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»).

Стосовно повноважень власника та носіїв обовязків слід зазначити, що широке формулювання ст. 1 Протоколу № 1 дає змогу зробити висновок проте, що: власник володіє всією повнотою влади стосовно власного майна, може робити будь-які дії, які не заборонені законом і не порушують права третіх осіб; право власності є абсолютним, отже власнику протистоять будь-які треті особи (враховуючи державу), які в свою чергу повинні утримуватися від дій, що порушують права власника. Ця норма закріплює право власника на безперешкодне користування своїм майном. У такому контексті порушенням права власності особи буде вважатися і факт ненадання можливості користуватися своїм майном.

Відповідно ж до ст. 1 Протоколу № 1 держава зобовязана належним чином організовувати суспільні відносини власності, щоб субєктивне право власності було ефективним, стосовно методів та заходів того, як це зробити, держава володіє певним розсудом і значними повноваженнями, водночас правове регулювання повинно підкорятися базовим міжнародним стандартам, які сформульовані Європейським судом з прав людини і ці стандарти складаються із трьох основоположних принципів права: верховенства права, балансу публічних і приватних інтересів, судового контролю.

Апеляційний суд також враховує і рішення Європейського суду з прав людини від 02. 12. 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яким встановлено порушення ст. 8 Конвенції, оскільки заявники були позбавлені адекватних процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо їхнього права на житло.

Тому апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_2 про вселення, встановлення порядку користування квартирою, усунення перешкод в користуванні квартирою і не вбачає підстав для скасування рішення суду у даній справі.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, представника ОСОБА_3, відхилити, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03. 02. 2016 р.залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

ОСОБА_9

ОСОБА_11