Справа № 465/7891/15-ц
Провадження № 2/463/1195/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Львові, третя особа Головне управління Держпраці у Львівській області про визнання незаконним та скасування листа, зобовязання до вчинення дій, стягнення заборгованості зі страхових виплат, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила заявою від 27.07.2016р. та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати лист Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Львові № Г/8-06 від 24.06.2015р.; зобовязати останнього виплачувати на її користь з часу звернення до суду страхові виплати у розмірі 792,35 грн. щомісячно та стягнути з відповідача на її користь заборгованість зі сплати страхових внесків у розмірі 65 976,70 грн. за період з грудня 1997р. до часу подання згаданого позову.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 13.06.1980р. працювала на Львівському телевізійному заводі «Електрон» на посаді регулювальника радіоапаратури. Впродовж 25 років роботи була у постійному контакті з випарами свинцю, внаслідок чого тримала професійне захворювання хронічну інтоксикацію. Трудові відносини з роботодавцем припинила 30.07.1997р. на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства без правонаступника, що мало місце 17.10.2008р. Актом комісії з розслідування хронічного професійного захворювання АТ «Концерн-Електрон» від 12.01.1998р., а також висновком МСЕК від 15.01.1998р. їй встановлено 25 % втрати працездатності безтерміново, а 05.10.2007р. 50 %. За результатами розслідування та враховуючи висновки спеціалізованих закладів, наказом ДП «Електрон» АТ «Концерн-Електрон» № 8 від 03.03.1998р. їй встановлено щомісячну страхову виплату у розмірі 18,16 грн. та одноразову допомогу за рахунок коштів підприємства на суму 1815,75 грн. В подальшому, у звязку із змінами в законодавстві, роботодавець в особі ліквідаційної комісії передав справу відповідачу про належні їй до сплати щомісячні страхові виплати в розмірі 29,50 грн. при 25 % втрати працездатності. Однак, в процесі перевірки, що проведена ТДІП у Львівській області було виявлено незаконність дій службових осіб колишнього роботодавця, яке виразилось у невірному розрахунку втраченого заробітку у березні 1998 року у звязку з отриманням професійного захворювання. Такий розрахунок, що проведений з порушенням вимог чинного законодавства вплинув на розмір належної їй щомісячної допомоги, у звязку з чим відповідач виплачує останню в заниженому розмірі. За її обрахунками, первинний розмір відшкодування втраченого заробітку станом на березень 1998 року повинен складати 34,93 грн., а сума щомісячної страхової виплати за рахунок коштів станом на 16.07.2013р. 734,34 грн. З огляду на те, що на даний час позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності, страхову виплату, яка повинна виплачуватись щомісячно обраховує до розміру 792,35 грн. Звернувшись до відповідача з заявою про проведення перерахунку раніше призначеної виплати, отримала відмову. З наведених вище обставин таку відмову вважає незаконною, оскільки сума щомісячної страхової виплати у звязку з професійним захворюванням при 25 % втрати працездатності розрахований в неправильному, заниженому розмірі. Вказану відмову просить визнати незаконною та скасувати, зобовязавши відповідача з дати предявлення позову виплачувати щомісячну допомогу в розмірі 792,35 грн., а також стягнути заборгованість страхових виплат за період з грудня 1997р. по дату предявлення позову. Яка за її обрахунками становить 65 976,70 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, дала пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити.

Представник відповідача згідно належної довіреності від 15.12.2015р. ОСОБА_2 проти обґрунтованості позову заперечив. Позивач перебуває на обліку відповідача з дня передачі особової справи від ДП «Електрон» ВАТ «Концерн-Електрон», що мало місце 22.08.2001р. з розміром відшкодування станом на 1.04.2001р. в сумі 29,50 грн. при 25 % втрати працездатності. Роботодавець позивача ліквідований без правонаступника, а Фонд в свою чергу, таким не може вважатись, через що не вправі змінювати його розміри та згідно законодавства, лише продовжує, а не призначає страхові виплати. Всі подальші перерахунки страхових виплат проведені у відповідності до вимог чинного законодавства, у звязку з чим просить в задоволенні позову відмовити. Окремо звертає увагу, що порушення прав позивача допущені не відповідачем, а її роботодавцем ДП «Електрон» ВАТ «Концерн Електрон». Про таке порушення позивач довідалась 07.11.2002р. з листа ТДІП у Львівській області, однак не скористалась своїм правом на судовий захист, хоча дане підприємство проводило господарську діяльність до 2008 року. Згідно з чинним ЦК України, строк для звернення до суду за захистом порушеного права встановлюється тривалістю три роки.

Представник третьої особи згідно належної довіреності від 26.09.2016р. ОСОБА_3 у вирішенні спору покладається на розсуд суду, оскільки факт неправильності розрахунку страхових виплат встановлений під час проведення відповідної перевірки.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до записів в трудовій книжці позивача (а.с.121-124), остання до 30.07.1997р. працювала у ДП «Електрон» ВАТ «Концерн Електрон», після чого була звільнена за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку з ліквідацією підприємства.

Згідно з актом розслідування професійного захворювання від 12.01.1998р. (а.с.8-9), позивач на протязі 25 років мала контакт з шкідливим фактором парами свинцю.

Наказом директора ДП «Електрон» № 8 від 03.03.1998р. (а.с.10), на підставі розрахунку відшкодування шкоди при 25 % втрати працездатності (а.с.11) позивачу встановлено розмір щомісячних страхових виплат в сумі 18,16 грн., який одночасно, відповідно до наказу підлягає перерахунку у разі зміни ступеня втрати працездатності; підвищення розміру неоподаткованого мінімуму у порядку, визначеному законодавством; підвищення тарифних ставок (окладів) на підприємстві.

Листом від 07.11.2002р. № 02-1109/05 (а.с.147) Територіальна державна інспекція праці «Держнаглядпраці» у Львівській області повідомила позивача про те, що початкова сума страхової виплати розрахована неправильно.

15.06.2015р. позивач звернулась до відповідача з заявою про проведення перерахунку страховим виплат (а.с.21) з тих підстав, що початкова сума страхової виплати розрахована неправильно. Останній листом від 24.06.2015р. № Г/8-06 (а.с.25) відмовив в проведенні такого перерахунку.

23.09.1999р. Верховною Радою України прийнято Закон України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який, з урахуванням змін, що внесені Законом України від 21.12.2000р. № 2180-ІІІ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» набрав чинності 01.04.2001р.

У справі яка розглядається професійне захворювання позивача мало місце до набрання чинності Законом України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Спірні правовідносини сторін на момент їх виникнення регулювались Законом України від 14.10.1992р. № 2694-ХІІ «Про охорону праці», редакція якого в подальшому змінена у звязку з прийняттям Закону України № 1105-XIV.

Ще до набрання чинності Законом України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», окремі зміни до нього внесені Законом України від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

В подальшому, редакція Закону України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» змінювалась.

На момент набрання чинності Законом України № 1105-XIV, в частині 2 ст. 2 закріплювалось правило про те, що особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обовязків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ «Про страхові тарифи на загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який набрав чинності одночасно із Законом України № 1105-XIV, фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку.

Документами, що підтверджують право працівників на страхові виплати, відповідно до змісту ч. 1 ст. 35 Закону України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла на момент набрання ним чинності є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та (або) висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть, а також відповідні рішення про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно з ч. 7 ст. 13 Закону України № 1105-XIV теж в редакції, що діяла на момент набрання ним чинності, підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами.

Передача документів, що підтверджують право працівника на страхову виплату, інші соціальні послуги внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а також розміри цієї виплати та послуг здійснюється підприємствами Фонду соціального страхування від нещасних випадків по акту. Форма акта, перелік документів, а також строк передачі встановлюються Фондом п. 3 Розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України № 1105-XIV в редакції, що діяла на момент набрання ним чинності.

У звязку з набранням чинності Законом України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно акту прийняття-передачі (а.с.97), 22.08.2001р. колишньою ліквідаційною комісією ДП «Електрон» передано Фонду особову справу позивача.

Одночасно, передано довідку про розмір втраченого заробітку, витрат на медичну та соціальну допомогу та інших страхових виплат на дату передачі особової справи потерпілого - 22.08.2001р. (а.с.98), згідно з якою сума втраченого заробітку становить 29.50 грн. Також, передано інші документи, що підтверджують право працівника на страхову виплату (а.с.99, 100), на підставі яких постановою Фонду від 22.08.2001р. № 161 продовжено виплату раніше призначеної ОСОБА_1 частини втраченого заробітку в розмірі 29,50 грн.

Положення про перерахунок розміру страхових виплат на момент набрання чинності Законом України № 1105-XIV закріплювались в ст. 29, згідно з якою, перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу проводиться у разі зміни ступеня втрати працездатності; зміни складу сімї померлого; підвищення розміру мінімальної заробітної плати у порядку, визначеному законодавством.

Крім цього, згідно ч. 2 ст. 29 в цій же редакції, перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади з питань статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

В чинній на даний час редакції Закону України № 1105-XIV «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», в редакції Закону України № 77-VIII від 28.12.2014р. з подальшими змінами, положення про перерахунок закріплені в ст. 37, згідно з якою перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну та соціальну допомогу провадиться в разі зміни ступеня втрати професійної працездатності; зміни складу сімї померлого.

Крім цього, перерахування сум щомісячних страхових виплат провадиться також у разі зростання у попередньому календарному році середньої заробітної плати у галузях національної економіки за даними центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики. Таке перерахування провадиться з 1 березня наступного року. При цьому визначена раніше сума щомісячної страхової виплати зменшенню не підлягає.

В п. 23 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» міститься розяснення про те, що при вирішенні спорів щодо перерахування розміру страхових виплат судам необхідно мати на увазі, що воно провадиться лише з підстав і в порядку, передбачених ст. 29 Закону № 1105-XIV. Суди не можуть провадити або зобовязувати провадити перерахування сум щомісячних страхових виплат і витрат на медичну й соціальну допомогу з інших підстав, зазначених позивачем.

Оскільки сутнісна природа права на перерахунок страхових виплат у звязку із прийняттям нової редакції Закону не змінилась, суд не вправі покласти на відповідача обовязок проведення перерахунку страхових виплат з підстав, які законом не передбачено. Відмова в проведенні перерахунку страхових виплат, яку по суті оскаржує позивач здійснена правомірно.

Так само, відсутні підстави для покладення на відповідача обовязку виплачувати на користь позивача щомісячні страхові виплати в розмірі 792,35 грн. та стягнення заборгованості в розмірі 65 976,70 грн., оскільки, як випливає із зазначених вище норм Закону, чинного на момент створення інституту загальнообовязкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку, а зокрема ч. 2 ст. 7 Закону України від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ, п. 3 Розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України № 1105-XIV, Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року з часу отримання документів, які в тому числі, підтверджують розмір цієї виплати.

Як на момент запровадження інституту загальнообовязкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку, так і на даний час до повноважень Фонду не віднесено можливості здійснювати розрахунок страхових виплат за страховим випадком, який стався до набрання чинності Законом України № 1105-XIV.

Суд не ставить під сумнів ту обставину, що початковий розмір страхової виплати розраховано неправильно, однак вказані незаконні дії вчинені не відповідачем, а роботодавцем позивача.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Оскільки порушником права позивача виступає її роботодавець, який згідно ухвали Господарського суду Львівської області від 17.10.2008р. (а.с.16-17) ліквідований, захист права позивача може відбуватись у спосіб визнання за нею права на страхові виплати виходячи з іншого розрахунку, проведеного на підставі законодавства, чинного на момент встановлення позивачу ступеня втрати працездатності у звязку професійним захворюванням, а не у спосіб визнання неправомірними дії відповідача, покладення на нього обовязків та стягнення заборгованості.

Саме на такий спосіб захисту також вказували породження ч. 2 ст. 7 Закону України від 22.02.2001р. № 2272-ІІІ, які були чинними на момент, коли позивач довідалась про порушення свого права.

Та обставина, що вказана норма закону на даний час втратила чинність правового значення не має, адже одним із способів захисту цивільного права та інтересу відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Тому, позов слід визнати безпідставним і в його задоволенні відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10,60,88,169,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 3,11,15,16 ЦК України, Законом України № 1105-XIV, суд,

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в м. Львові, третя особа Головне управління Держпраці у Львівській області про визнання незаконним та скасування листа, зобовязання до вчинення дій, стягнення заборгованості зі страхових виплат відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С. І.