АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1241/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19 Пироженко (В.Д.) В. Д.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_1
суддівОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічне акціонерне товариства «Державний ощадний банк України» (далі ПАТ «Державний ощадний банк України», Банк) про визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.10.2008 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на праві спільної сумісної власності належить квартира № 34 за адресою: м. Черкаси, вул. О. Дашковича, 4.

У вересні 2009 року позивачка разом зі своїми батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вселилася до вказаної квартири та почала там проживати. 14.09.2009 року її місце проживання було зареєстровано у цій квартирі.

З того часу свого місця проживання ОСОБА_5 не змінювала та з часу вселення і до сьогодні постійно проживала у вказаній квартирі.

25 вересня 2012 року її було знято з реєстрації у спірній квартирі та в той же день зареєстровано за адресою м. Черкаси, узвіз Мисливський, 4/2.

ОСОБА_5 вважає, що дії щодо її зняття з реєстрації є неправомірними, так як місця свого проживання вона не змінювала.

27.09.2012 року між ОСОБА_7 та ПАТ «Державний ощадбанк України» укладено іпотечний договір № 08-12/01 на підставі якого ОСОБА_7 передала банку в іпотеку квартиру в забезпечення виконання зобовязань ПП «Меблева фабрика Роміра» за кредитним договором.

На час укладення іпотечного договору вона проживала в квартирі, була неповнолітньою, а тому для передачі квартири в іпотеку необхідна була згода органу опіки та піклування, якого цей орган не надав. Тому даний іпотечний договір не відповідає вимогам ст. 215 ЦК України.

На підставі викладеного просила суд визнати недійсним правочин від 25.09.2012 року щодо зняття її з реєстрації місця проживання та реєстрацію її по новому місці проживання а також визнати недійсним іпотечний договір від 27.09.2012 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_5 ОСОБА_6 його оскаржив Апелянт вважає його таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права та просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія проходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що іпотечний договір від 27.09.2012 року укладений з дотриманням норм чинного законодавства, без порушень будь-яких прав позивачки, а тому відсутні будь-які підстави для визнання даного договору недійсним.

Колегія судів погоджується з таким висновком районного суду.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Меблева фабрика «Роміра» укладений Договір відновлювальної кредитної лінії №08-12, відповідно до якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом кредитування в розмірі 910 000 грн. зі сплатою 21,0% річних за користування кредитом та сплатою штрафних санкцій у випадку неналежного виконання зобовязань за кредитним договором, з остаточним терміном повернення кредиту не пізніше 25.09.2015 року.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_7 укладений іпотечний договір №08-12/01 від 27.09.2012 року, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку, а Банк прийняв в іпотеку в порядку і на умовах, визначених іпотечним договором нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить на праві власності відповідачці ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право власності. Вказаний іпотечний договір підписаний відповідачкою ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8

Згідно із ч. 3 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

ОСОБА_8 надав нотаріально посвідчену згоду своїй дружині ОСОБА_7 на передачу в іпотеку вказаної квартири та на укладення і підписання договору іпотеки на умовах за її розсудом. Вказана Заява посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрована в реєстрі 27.09.2012 року за № 3049.

Крім того в цій заяві зазначено, що дана нерухомість є їхньою спільною сумісною власністю, так як придбана під час зареєстрованого між ними шлюбу, правами користування малолітніх/неповнолітніх дітей не обтяжена. Зазначено, що їхня донька, ОСОБА_5, зареєстрована та проживає разом із сімєю за адресою: м. Черкаси, узвіз Мисливський, 4/2.

Також в матеріалах справи міститься спільна заява ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від 27.09.2012 року про те, що їхня дитина, ОСОБА_5, будь-яким чином не користується нерухомим майном яким є квартира №34, що розташована за адресою: м. Черкаси, вул. О. Дашковича, 4. Права ОСОБА_5 на житло забезпечені шляхом користування нею нерухомим майном, яким є будинок, що розташований за адресою: м. Черкаси, узвіз Мисливський, 4/2, де вона зареєстрована.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 224 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Вказана норма узгоджується з вимогами ст. 177 СК України, ст. 16 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», які передбачають отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина.

Оцінюючи доводи позивачки про порушення її прав як неповнолітньої дитини, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 1 ст. 156 ЖК України та ч. 1 ст. 405 ЦК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом, діти - члени сім'ї власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Відповідно до положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не ставиться в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Таким чином, місце проживання неповнолітньої чи малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Однак, місце проживання за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо судом буде встановлено інше постійне місце проживання дитини.

Вказаний Висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15.

Крім того Верховний Суд України у своїй постанові від 20 січня 2016 року ( справа № 6-2940цс15) зробив висновок, що підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом його батьків є не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а порушення в результаті його кладення майнових прав людини.

Відповідно до Довідки з місця проживання та про склад сімї виданої комітетом самоорганізації населення мікрорайону «Центральний» від 26 вересня 2012 року за № 594, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно зареєстрована за адресою: м. Черкаси, узвіз Мисливський АДРЕСА_2. Вказана довідка видана на підставі запису в будинковій книзі.

Відповідно до будинкової книги за адресою м. Черкаси, узвіз МисливськийАДРЕСА_2 за вказаною адресою зареєстрований ОСОБА_8 батько позивачки.

Згідно Довідки ПП «Утримання багатоквартирних будинків» за №114 від 25.09.2012 року в квартирі АДРЕСА_3 зареєстрована ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Як вбачається із кредитної заявки, наданої Банком за № 12 від 20.09.2012 року, ОСОБА_7 вказала своїм зареєстрованим місцем проживання вищезазначену адресу, а фактичним місцем проживання зазначила вул. Рибальська, 101а, с. Червона Слобода, Черкаський район.

Отже, як видно з вищевикладеного дозвіл органу опіки та піклування необхідний лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) житла, або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується.

Докази, які містяться в матеріалах справи підтверджують ті обставини, що, на час укладення договору іпотеки від 27.09.2012 року, позивачка не була зареєстрована спірній квартирі, не мала права власності на предмет іпотеки чи права користування ним, а тому не було необхідності у дозволі органу опіки та піклування на вчинення цього правочину.

Права позивачки в даних правовідносинах не порушені а вказаний вище договір іпотеки № 08-12/01 від 27.09.2012 року не може бути визнаний недійсним з цих підстав.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду у тому, що зняття позивачки з реєстрації місця проживання і реєстрація її по новому місцю проживання не є правочинами в розуміння ст. 202 ЦК України.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» це є дія органу реєстрації, тобто виконавчого органу, і не може бути визнана недійсним правочином.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції, оскільки останній правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :