У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Григоренко М.П., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання - Шептицька С.С.

з участю ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю ОСОБА_2

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дітьми повноліття.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що судом першої інстанції не мотивовано в рішенні причини залишення дітей з мамою і стягнення аліментів та посилання суду лише на доказ - повторні висновки органу опіки щодо визначення місця проживання з мамою дітей. Судом не взято до уваги перші висновки органу опіки про утримання і виховання дітей спільно та не спростовано факт, що лише ОСОБА_1 утримував і матеріально забезпечував дітей.

Не додержано суддею ст.ст. 180, 181 СК України про те, що якщо один з батьків не бере участі в утриманні дитини, то тоді може бути пред'явлено позов про стягнення аліментів. Не додержано судом і ст.ст. 15, 141, 155 СК України про те, що лише в разі ухилення виконання сімейного обов'язку батьків можуть бути застосовані наслідки визначені законодавством (стягнення аліментів).

Порушено вимоги ст.ст. 212-215 ЦПК України про оцінку доказів, їх всебічному повному, об'єктивному дослідженні в сукупності на підставі закону.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити.

___________________________________________________________________________________________________

Справа № 569/12678/14-ц Головуючий в суді І інст. - Крижова Н.М.

Провадження № 22-ц/787/645/2016р. Суддя-доповідач - Боймиструк С.В.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти, крім виключних обставин, не повинні відокремлюватись від матері, а ОСОБА_1 таких виключних обставин суду не довів.

Такий висновок місцевого суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували в шлюбі із 14 жовтня 2007 року і від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьками яких вони записані в свідоцтвах про їх народження (а.с.4-6).

Рішенням Рівненського міського суду від 02 липня 2015 року шлюб між сторонами розірвано, а місце проживання дітей не визначалось, оскільки той спір був виділений в окреме провадження з даної справи (а.с.140).

Згідно ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я, та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно п.6 Декларації прав дитини, малолітня дитина не повинна, крім виключних обставин, відокремлюватись від матері.

ОСОБА_1 таких виключних обставин щодо ОСОБА_2 в справі не довів.

Не встановлено таких обставин і органом опіки та піклування виконкому Рівненської міської ради, що вбачається з висновку від 24.12.2015 року № 08-2661, в якому за доцільне визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_2 (а.с.157-158).

Отже, оскільки сторони в справі - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюб розірвали та встановили порядок користування квартирою за місцем реєстрації і на даний час проживають окремо, такі обставини місцевий суд правильно розцінив, як окреме проживання батьків та відповідно до висновку органів опіки і піклування та доведеності позовних вимог при вирішенні спору обґрунтовано застосував норму матеріального права ст.161 СК України і дійшов вірного висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей з матір'ю.

Згідно ст.141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, а розірвання шлюбу та окреме від дитини проживання не впливає на обсяг їх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.180, ч.1, 3 ст. 181, ч.2 ст.183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину, визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини /аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька, або у твердій грошовій сумі. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно роз'яснень даних в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення; максимальний розмір аліментів не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати платника аліментів.

Виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо утримання дітей з метою нормального їх забезпечення та догляду, врахувавши, що ОСОБА_1 працездатний, інших утриманців немає, місцевий суд обґрунтовано стягнув з відповідача аліменти на дітей в розмірі 1/3 частки всіх видів доходу, починаючи з дня подання позову до суду до досягнення дітьми повноліття.

Твердження ОСОБА_1 про невмотивованість оскаржуваного рішення в частині залишення дітей з мамою та стягнення аліментів і не взяття до уваги попередніх висновків органу опіки, щодо утримання і виховання дітей спільно, не спростовання факту, що лише він утримував і матеріально забезпечував дітей не заслуговує на увагу.

Мотиви прийнятого місцевим судом рішення викладені в його тексті.

Причин та підстав необхідності взяття до уваги судом першої інстанції попереднього висновку органу опіки і піклування, який зроблено на півроку раніше висновку на який посилався місцевий суд вирішуючи спір, апелянт не навів.

Посилання апелянта на можливість стягнення аліментів лише вразі ухилення батьків від виконання сімейного обов'язку, не заслуговує на увагу, оскільки нині діюча норма ст.180 СК України на відміну від ст.80 КпШС України, що діяла до прийняття Сімейного Кодексу України, не містить такої умови, а норми ст.ст. 15, 141, 155 СК України, на які посилається апелянт довільно ним трактовані за обставинами цієї справи.

Оскільки місце проживання дітей визначено з мамоюОСОБА_2, то аліменти на їх утримання, місцевий суд обґрунтовано стягнув на її користь з батька ОСОБА_1.

За таких обставин, рішення місцевого суду постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, наведених у ньому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313 -315, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну ОСОБА_1 відхилити..

Рішення Рівненського міського суду від 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді: