АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3796/16 Головуючий 1 інст. Труханович В.В.
Справа № 639/5650/15-ц Доповідач Кружиліна О.А.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2016 року м. Харків

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кружиліної О.А.,

суддів Кіся П.В., Хорошевського О.М.

за участю секретаря Брулевича В.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 19 квітня 2016 року

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору позики недійсним, -

в с т а н о в и в :

18 червня 2015 року ОСОБА_3І, звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 4 005 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21 листопада 2014 року між ним та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого він передав ОСОБА_1 178 000,00 доларів США, що за готівковим курсом продажу доларів США банку ПАТ «Креді ОСОБА_5» на момент укладення договору складав 2 812 400,00 грн. Відповідач зобовязався повернути вказану грошову суму (за готівковим курсом продажу доларів США банку ПАТ «Креди ОСОБА_5» на день розрахунку) у строк до 10 травня 2015 року. Факт підтвердження повернення грошових коштів має бути підтверджений письмовою заявою позикодавця, справжність підпису на якій підтверджується нотаріально.

Відповідач зобовязання за договором позики не виконав.

08 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просила визнати недійсним договір позики, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 21 листопада 2014 року.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилалась на те, що вказаний договір позики не підписувала, підпис від її імені було виконано іншими особами. Вона нікого не уповноважувала підписувати вказаний договір, умови договору їй невідомі, коштів вона не отримувала.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 19 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 21.11.2014 року, посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 1700, у сумі 4 005 000, 00 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 3654,00 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального та процесуального права, неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Перевіряючи доводи сторін, суд першої інстанції забезпечив сторонам рівні можливості щодо надання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості, сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи і вирішив справу на засадах змагальності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні дані та відповідні їм правовідносини, розглянув справу в межах заявлених позовних вимог і ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 листопада 2014 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого, діючи без будь-якого на них тиску та примусу, ОСОБА_3 (позикодавець) передав у власність, а ОСОБА_1 (позичальник) прийняла грошові кошти у сумі 178 000 доларів США строком до 10 травня 2015 року включно без нарахування процентів за користування позикою. Грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Позичальник прийняла на себе зобовязання повернути суму грошових коштів у повній сумі та в строк, передбачений договором. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_4 (а.с. 7).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договору позики від 21 листопада 2014 року недійсним, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень статей 10, 11, 60, 203, 215, 229, 230, 231, 233, 524-526, 530, 625, 640, 1046, 1047, 1049 ЦК України, з урахуванням розяснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінюсту від 22.02.2012 року № 296/5 та тих обставин, що ОСОБА_1 порушила умови договору позики щодо своєчасного повернення суми отриманої позики. Підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачав, оскільки судом не було встановлено наявність обставин, які б вказували, що ОСОБА_1 під час укладання договору позики діяла під впливом насильства, погрози чи тяжкої обставини, що могло б вплинути на її волевиявлення. Не доведено також позивачкою за зустрічним позовом факту її обману внаслідок умисних дій ОСОБА_3. Порушень з боку нотаріуса при посвідчені договору позики не встановлено.

З таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд погоджується, вважає його правильним, обґрунтованим, та таким, що ґрунтується на достатньо повно встановлених обставинах справи, доказах, які містяться в матеріалах справи та відповідає вимогам статті 213 ЦПК України.

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до пункту 3 договору позики від 21 листопада 2014 року зазначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником до підписання цього договору. Підписання цього договору буде свідчити про одержання позичальником грошових коштів в сумі, яка передбачена пунктом 1 цього договору.

Факт підписання договору позики ОСОБА_1 визнала, проте заперечує проти факту передачі їй грошових коштів, зазначених у договорі.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що саме відповідач повинен довести факт того, що він не отримував грошових коштів, оскільки вони не були передані їй позивачем.

Відповідач не надав суду як першої інстанції, так суду апеляційної інстанції належних та допустимих доказів того, що гроші нею 21 листопада 2014 року не отримувались і дії ОСОБА_3І . під час укладення з нею договору позики, підпадають під дію Кримінального кодексу України відповідачем також не доведено.

Таким чином, доводи апелянта щодо не отримання грошових коштів за договором позики, який було укладено 21 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_3 спростовуються оригіналом розписки, копія якої міститься в матеріалах справи.

Отже, підстав для визнання договору позики недійсним у апеляційного суду також нема.

З огляду на викладене, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, 315, 317, 319, ЦПК України,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Харкова від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_6