Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 325/1728/15 Головуючий у 1 інстанції: Шеїна Л.Д.
№ провадження 22-ц/778/4589/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„17" листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позові зазначало, що 06.02.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ZPBDGK00000098, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 18 880,00 доларів США строком до 05.02.2027 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1% в місяць, в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором.

За умовами договору, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами, у випадку порушення зобов'язань відсотки за користування кредитом сплачуються у розмірі 2%.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 06.08.2015 року у нього виникла заборгованість перед банком у сумі 15 323,57 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом - 13 647,77 доларів США., заборгованості по процентам за користування кредитом - 1 181,92 доларів США.; заборгованості по комісії за користування кредитом -256,00 доларів США.; та із заборгованості по сплаті пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 5128,70 грн., просив суд стягнути з ОСОБА_2 названу заборгованість, всього у сумі 330 376 грн. 17 коп.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору від 06 лютого 2007 року недійсним, посилаючись на те, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки договір був укладений всупереч загальним засадам цивільного судочинства: справедливості, добросовісності, розумності, його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача кредитних послуг.

Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту у доларах США, враховуючи, що весь тягар коливання курсової різниці доларів США по відношенні до гривні ліг на позичальника.

В обґрунтування зустрічних вимог посилався також на невиконання банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки перед укладання договору йому, як споживачу, не була надана в письмовій формі інформація про умови кредитування, а також про орієнтовну сукупну вартість кредиту, про можливість різкого та значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні та наслідків такого подорожчання.

Посилаючись на зазначені обставини, просив визнати кредитний договір від 06 лютого 2007 року, який укладений між ним та ПАТ «ПриватБанк», недійсним.

Рішенням Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у сумі 13 647,77 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом 1 181,92 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом 256,00 доларів США, а всього на загальну суму 15 085,69 дол. США, що за курсом 21,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 06.08.2015 року становить 325.247,47 грн. , та пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, що у гривневому еквіваленті становить 5128,70 грн., а всього на загальну суму 330 376,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у сумі 3303,76 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове , яким задовольнити його зустрічні вимоги і у зв»язку з цим відмовити у позові ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішення в частині задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржується у зв»язку із відмовою ОСОБА_2 від апеляційної скарги в цій частині.

У засідання апеляційного суду ОСОБА_2, який про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, отримавши повістку 05.11.2016 року, не явився, справа розглянута за його відсутності в порядку ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасника процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину, встановлених спеціальними законами.

У частині 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору , суд послався на його безпідставність та недоведеність вимог.

Висновки суду погоджуються з фактичними обставинами справи, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що 06 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» , та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ZPBDGK00000098(а.с.9-10), за умовами якого ОСОБА_2 були надані кредитні кошти у розмірі 16000 доларів США на придбання квартири АДРЕСА_1, а також у розмірі 2880 доларів США для сплати страхових платежів , зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном на 240 місяців, до 05 лютого 2027 року. Розмір щомісячного платежу встановлений 210,04 доларів для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, щомісячної комісії(п.1.1 договору).

За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків.

Сторони є вільними в укладанні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст.ст. 11,18 Закону України „Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов"язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю( виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець( виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов"язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Закон України „Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладанню договору.

Встановивши фактичні обставини справи на підставі досліджених та оцінених у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України доказів, суд дійшов обґрунтованого висновку, що укладений між сторонами 06 лютого 2007 року кредитний договір відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін; під час укладання кредитного договору позивач ОСОБА_2 був ознайомлений з його умовами, додаткових вимог щодо умов договору не заявляв. Зокрема, у п.п.1.1;3.2 договору споживчого кредиту , підписаного позичальником, міститься інформація стосовно умов кредитування, визначена загальна вартість кредиту, враховуючи визначений розмір щомісячного платежу та строк договору - 240 місяців.

Доводи ОСОБА_2 про недійсність вказаного договору у зв»язку з несправедливість його умов через наданням коштів в іноземній валюті суд правомірно визнав безпідставними, оскільки вони не погоджуються із визначеними ст.ст. 11,18 Закону «Про захист прав споживачів» критеріями несправедливості.

При цьому суд правильно послався на те, що доводи ОСОБА_2 про неприпустимість надання йому кредитних коштів в іноземній валюті спростовуються положеннями ст.ст. 192, 533,1054 ЦК України, ст.ст. 32, 44 Закону України „Про банки і банківську діяльність ", ст.ст. 1,4, 34 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг ", ст.ст. 1,3,5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких банки та інші фінансові установи, які у встановленому порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч.2 ст. 192 та ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов"язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно зі ст. 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Як визначено ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України„Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 названої норми.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена в п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України„Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу П Закону України від 15.02.2011 року № 3024-УІ „Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідачем за зустрічним позовом в особі ПАТ КБ «ПриватБанк» була надана копія банківської ліцензії № 22, що видана Національним банком України 04 грудня 2001 року з дозволом № 22-2 та додатком до дозволу № 22-2 від 29.07.2003 року, якими підтверджується право банку на здійснення операцій з валютними цінностями(а.с.52-54).

Таким чином, розглядаючи справу, суд правильно виходив з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Підписуючи договір про надання кредиту від 06.02.2007 року, ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами надання кредитних ресурсів в іноземній валюті - доларах США.

За вказаних обставин суд обгрунтовано не прийняв до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на несправедливість умов договору щодо виконання зобов"язань в іноземній валюті без врахування ризику позичальника у разі знецінення національної валюти.

Виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

Статтею 36 Закону України „Про Національний Банк України" визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України.

Валютні курси, як зазначено у ч.1 ст.8 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання та валютного контролю", встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 12 листопада 2003 року № 496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема, до долару США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена , а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують. Фактично вони повторюють доводи ОСОБА_2., якими він обгрунтовував зустрічний позов. Ці докази та обставини були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Інших доводів для висновку про неправильне застосування судом при розгляді вимог зустрічного позову норм матеріального права або про таке порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення спору, апеляційна скарга не містить.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приазовського районного суду Запорізької області від 12 лютого 2016 року по даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: