Справа № 225/866/16-ц
Провадження № 2/225/2473/2016
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

29 липня 2016 року м. Торецьк

Дзержинський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Геря О.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Савченко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,

в с т а н о в и в:

У лютому 2016 року позивачем подано позов про надання дозволу на багаторазовий виїзд за кордон та дозвіл на виїзд /в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення територію проведення антитерористичної операції, а саме в межах Донецької області неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька ОСОБА_2 на період до досягнення ОСОБА_3 18 років.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 27.02.2010 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від вказаного шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 16.11.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу неповнолітній ОСОБА_3 залишився проживати з матір'ю. На теперішній час з відповідачем спільно не проживають, його місце знаходження позивачу невідомо. Дитина перебуває на вихованні у позивача. Відповідач навпаки участі в вихованні дитини не приймає, життям та здоров'ям не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання сина не надає.

Позивач в судове засідання не з'явилась, суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, свої вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи, про причини неявки суд не інформував. Судом винесено ухвалу про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі перебували у шлюбі з 27.02.2010 року. Від вказаного шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 16.11.2012 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Відповідач участі у вихованні та догляді за сином не бере, жодних зв'язків не підтримує, місце перебування відповідача позивачу невідомо.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована у м. Донецьку, тобто у населеному пункті, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження відповідно до Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) та вимушена систематично виїжджати та в'їжджати у зону АТО для вирішення соціально-побутових питань, а також для надання медичної допомоги синові.

На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд дитини на територію Донецької області через лінію зіткнення та за межі України до досягнення сином ОСОБА_3 Даніілом повноліття.

У зв'язку з цим суд зазначає.

Згідно із ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно з приписами ч.ч.2-4 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.

Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою.

У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724) "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України",

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (у редакції постанови КМУ від 25.08.2010 року №724), передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду.

Крім того, у відповідності до приписів п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою КМ України від 27.01.1995 р.№ 57.

Отже, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон та на тимчасово окуповану територію, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Враховуючи наведене, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон або на тимчасово окуповану територію вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду.

Таким чином, позовні вимоги щодо багаторазового виїзду дитини за кордон до досягнення дитиною повноліття, задоволенню не підлягають, оскільки надання згоди за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини без згоди батька за кордон суперечить положенням чинного законодавства, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично можуть позбавити батька дитини брати участь у вихованні та спілкуванні з сином. Крім того, в позовних вимогах позивачем взагалі не зазначається конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі без згоди батька.

В той же час, приймаючи до уваги зазначені вище положення законодавства, суд може надати право на виїзд дитини одноразово. При виникненні знов питання про необхідність виїзду дитини за кордон, позивач не позбавлений права звернутися до суду з аналогічним позовом.

Оскільки у позивача є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд/в'їзд дитини на території Донецької області, які тимчасово непідконтрольні Україні, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд та в'їзд та безперешкодне пересування по території Донецької області тимчасово непідконтрольних Україні без згоди та супроводу батька.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Донецька, тимчасовий дозвіл на виїзд /в'їзд на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення (територію проведення антитерористичної операції), а саме в межах Донецької області, неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Донецька Донецької області без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, з дати набрання судовим рішенням законної сили до 01 лютого 2017 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Дзержинським міським судом за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції або Дзержинським міським судом за наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення.

Позивачем рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: