Ухвала

Іменем України

14 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гримич М.К., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що втратила право користування та виселення, про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи який вказала, що з 2000 року вона з нині уже покійним ОСОБА_5 стала проживати у спірній квартирі та вести спільне господарство. У 2008 році між ними був зареєстрований шлюб. Позивач була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1, хоча фактично з 2000 року проживала в квартирі чоловіка.

У спірній квартирі були зареєстровані її чоловік та донька чоловіка від першого шлюбу - ОСОБА_5, хоча з 1989 року вона з батьком не спілкувалася, не проживала у спірній квартирі, не надавала йому допомоги при тяжкій хворобі.

09 січня 2014 позивач виписалася з спірно квартири за вимогою чоловіка, а 25 січня 2014 року подала заяву на реєстрацію, але отримали відмову, так як в спірній квартирі зареєстрована ОСОБА_5, від якої потрібна була згода.

У лютому 2014 року чоловік подав позов до суду про визнання дочки такою, що втратила право користування житлом, однак справа була закрита у зв'язку із смертю чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_5 замінила замки у спірній квартирі, вселилася в неї і приватизувала.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просила визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації від 20 травня 2014 року на квартиру АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне житло, визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування спірною квартирою та висилети її з квартири, а вселити її до спірної квартири.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання особи такою, що втратила право користування та виселення, про вселення, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивач у спірній квартирі не зареєстрована, за нею не визнано право користування спірним житлом, а тому дійшов обґрунтованого висновку щодо безпідставності заявленого позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про те, що вона як член сім'ї наймача набула всіх прав та обов'язків щодо користування спірною квартирою, мала право подавати позов щодо визнання відповідача особою, яка втратила право користування спірною квартирою, є необґрунтованими та спростовуються встановленими по справі обставинами.

Так судами попередніх інстанцій встановлено, що квартира АДРЕСА_1, згідно ордеру від 30 вересня 1980 була № 224 надана ОСОБА_6 на сім'ю з трьох осіб: ОСОБА_6, його дружину ОСОБА_7 та дочку ОСОБА_8

Згідно довідки Ф-3 в спірній квартирі станом на 2014 рік було зареєстровано дві особи: ОСОБА_9 та його дочка ОСОБА_5 з 05вересня 1989 року.

18 січня 2008 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджено свідоцтвом про смерть. На момент смерті ОСОБА_9 в спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_9 та його дочка ОСОБА_5, квартира не була приватизована.

З цивільної справи 2/755/2473/14, 755/6245/14-ц встановлено, що за життя, 27 лютого 2014 року ОСОБА_9 звертався до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, було відкрите провадження по цій справі, а згідно ухвали суду від 31 березня 2014 року провадження було закрите на підставі п.6 ч.1 ст.205 ЦПК України (у зв'язку із смертю позивача, та у зв'язку з тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва).

Після смерті ОСОБА_9 в спірній квартирі була зареєстрована одна особа - його дочка ОСОБА_5

Позивач в спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, мала своє житло, де була зареєстрована до 09 січня 2014 року, за адресою: квартира АДРЕСА_1.

Позивач проживала в спірній квартирі тривалий час (з 2000 року) з квартиронаймачем однією сім'єю, була членом його сім'ї - дружиною, доглядала чоловіка під час його хвороб. Разом з тим, при житті ОСОБА_9 право користування спірною жилою площею за позивачем в установленому законом порядку не було закріплено. Після смерті ОСОБА_9, відповідач ОСОБА_5 спірну квартиру приватизувала, отримавши відповідні документи.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.К. Гримич А.О. Леванчук