Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_5, про захист прав споживача та визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, за зустрічним позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням уточнень просив на підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК України визнати недійсним кредитний договір від 21 грудня 2007 року № 0, укладений між ним та ПАТ «УкрСиббанк», оскільки зміст цього правочину суперечить ст. 99 Конституції України, ч. 2 ст. 11, ч. 4 п. 4, 5 ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктам 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтям 3, 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про національний банк України», п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ч. 1 ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування операцій з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Заперечуючи проти задоволення вказаних, вимог ПАТ «УкрСиббанк» подало до суду зустрічний позов, мотивуючи свої вимоги тим що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 18 листопада 2014 року з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у солідарному порядку стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 грудня 2007 року № 0 у розмірі 202 282,23 грн. Станом на 18 червня 2015 року вказане рішення суду відповідачами не виконано, а тому банк просив за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання стягнути солідарно з відповідачів три проценти річних у розмірі 3 291,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 89 004, 18 грн.

Крім того, відповідачі за зустрічним позовом мають прострочену заборгованість зі сплати процентів за кредитним договором за період з 31 липня 2014 року по 17 червня 2015 року у розмірі 2 182,75 дол. США, яку банк також просив стягнути в солідарному порядку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 2 182,75 дол. США 75 центів та 3 791,94 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором і ухвалено у цій частині нове рішення.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» три проценти річних у розмірі 3 291,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 89 004, 18 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» проценти за кредитним договором у розмірі 2 182,75 дол. США.

У задоволенні вимог про стягнення процентів з ОСОБА_5 відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні його позовних вимог та задоволення зустрічних позовних вимог скасувати і передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 21 грудня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_4 надано кредит у розмірі 25 тис. дол. США, що дорівнює еквіваленту 126 250 грн за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,90 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту - 21 грудня 2018 року.

З метою забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором, 21 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 168142, за яким поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобов'язаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу (в т.ч. суми кредиту, регресу), сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору.

У п. 1.4 договору поруки вказано, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною.

Банк свої зобов'язання з надання кредиту виконав, а позичальник свої зобов'язання з повернення кредиту виконував неналежним чином.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 18 листопада 2014 року, яке 01 грудня 2014 року набрало законної сили, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 21 грудня 2007 року № 0 у загальному розмірі 202 282,23 грн.

Вимагаючи визнати договір про надання споживчого кредиту від 21 грудня 2007 року № 0 недійсним, позивач посилався на те, що зміст вказаного договору суперечить ст. 99 Конституції України, ч. 2 ст. 11, ч. 4 п. 4, 5 ст. 11, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктам 8, 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», статтям 3, 524 ЦК України, ст. 35 Закону України «Про національний банк України», п.п. в), г) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ч. 1 ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування операцій з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Однією з підстав виникнення зобов'язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У частині 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 11 вищевказаного Закону у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Із матеріалів справи вбачається та судами встановлено, що умови кредитного договору були погоджені сторонами та затверджені їх підписами під договором. Сторони своїм вільним волевиявленням визначили умови кредитного договору.

Позивач до підписання договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Вказані обставини, свідчить, що укладений сторонами кредитний договір відповідає положенням вимогам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому суди правильно вважали, що підстав для визнання його недійсним немає.

Крім того, колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано не прийняли до уваги твердження первісного позивача, що банк неправомірно видав кредит в іноземній валюті, оскільки, по-перше, такі умови були погоджені сторонами, по-друге, ПАТ «УкрСиббанк», маючи генеральну банківську ліценцію № 75 та письмовий дозвіл від 24 грудня 2001 року № 75-2 з додатком до дозволу від 19 листопада 2002 року № 75-2, мав право на здійснення валютних операцій, зокрема, й на укладення кредитного договору в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліценції.

З урахуванням вказаного суди обґрунтовано вважали, що банк правомірно надав кредит в іноземній валюті.

Також колегія суддів погоджується з висновком судів про часткове задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне.

У відповідності до частин 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Зважаючи на відсутність у зазначених правових нормах такої підстави припинення зобов'язання, як ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, суди дійшли правильного висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК.

Вказаний висновок судів відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року в справі № 6-1206цс15.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди першої (в не скасованій частині) та апеляційної інстанції, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні первісного позову і часткове задоволення зустрічного позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур