Ухвала

іменем україни

15 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Журавель В.І., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Амур-Нижньодніпровська районна у м. Дніпропетровську рада, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Дніпропетровська міська рада, про визнання свідоцтва про право власності на будинок недійсним та скасування реєстрації права власності на будинок за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що при розгляді цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія» (далі - ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія») до ОСОБА_7 про визнання першочергового права на виділення земельної ділянки, визнання недійсним протоколу обґрунтування та визнання недійсним рішення щодо виділення частини земельної ділянки, де її було залучено в якості третьої особи, було встановлено наявність двох взаємовиключних правовстановлюючих документів на будинок АДРЕСА_1. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 18 березня 2005 року право власності на будинок по АДРЕСА_1 було визнано за ТОВ «Дніпропетровська торгово-інвестиційна компанія», однак право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради від 16 квітня 1999 року.

Позивачка вказувала на те, що зазначене рішення виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради не приймалося. Крім того, станом на 1999 рік АДРЕСА_1 не існувало, а була АДРЕСА_1, зміна назви вулиці відбулася лише у 2007 році за розпорядженням міського голови від 29 березня 2007 року. Позивачка вважає, що ОСОБА_5 протиправно набула право власності на будинок АДРЕСА_1 та фактично користується частиною її земельної ділянки.

З урахуванням зазначеного, посилаючись на ч. 1 ст. 393, ст. 1212 ЦК України, ОСОБА_4 просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на будинок від 15 червня 1999 року, видане виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, та скасувати державну реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_5

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що позивачка не довела позовних вимог (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надала, як і доказів того, що вона є власником (користувачем) земельної ділянки, яка межує із земельною ділянкою АДРЕСА_1, та доказів того, яким чином відповідачкою, яка з 2013 року не є власником спірного будинку, порушуються її права. Також суд дійшов правильного висновку про те, що правила ст. 1212 ЦК України на вказані правовідносини не поширюються.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.І.Журавель

С.П.Штелик