Справа № 308/5265/16-ц
23 листопада 2016 року м. Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Ужгород, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу,-
ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 про стягнення суми боргу.
Позивач вважає, що у звязку з тим, що ОСОБА_3 свої зобовязання не виконала, грошові кошти не повернула, він має право вимагати повернення боргу у судовому порядку, з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від суми боргу. За таких обставин, позивач просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 576150 грн.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення, просив розглянути справу за відсутності позивача.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 02.11.2016 року відповідач подала до суду заяви про перенесення судового засідання за станом здоровя, 23.11.2016 року відповідач подала заяву про перенесення судового засіданні у звязку із затримкою її адвоката у відрядженні у м.Львові, Разом із тим, до суду не надала жодного доказу про поважність її відсутності у судовому засіданні. З урахуванням обставин справи, суд визнає причини неявки відповідача у судове засідання, призначене на 23.11.2016 року неповажними.
Згідно до ч.1 ст.157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Частиною 4 статті 169 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що представник позивача не заперечував проти прийняття заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
За приписом ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною 3 ст.10 та ч.1ст.60 ЦПК України передбачено обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, засада змагальності у цивільному процесі є засадою особистої автономії сторін у цивільному процесі. Від волевиявлення сторін повинні залежати дії суду в доказовій діяльності. Активне втручання суду в доказову діяльність сторін без волі на те суперечить суті і природі цивільних прав, які особа здійснює вільно, на власний розсуд.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З досліджених судом матеріалів справи слідує, що 01 червня 2013 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (ОСОБА_4) було укладено договір позики між фізичними особами, за умовами якого Позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає ОСОБА_4 позику у сумі чотириста пятдесят тисяч гривень, а останній зобовязується повернути отриману суму в строки в порядку зазначені в даному договорі.
Згідно до п.2.1 вказаного Договору строк надання позики ОСОБА_4 становить 2 місяці з моменту реальної передачі всієї грошової суми, дата повернення 01.08.2013 року.
Відповідно до розділу 3 Договору «Порядок надання і повернення позики» Позикодавець зобовязується невідкладно передати позику одразу після підписання цього Договору. Позика надається шляхом передачі готівки із рук Позикодавця в руки ОСОБА_4. По закінченню строку, вказаного в п.2.1 цього Договору, ОСОБА_4 зобовязується протягом наступного дня повернути суму позики. Позика повертається шляхом передачі готівки із рук ОСОБА_4 в руки Позикодавця. Підтвердженням повернення позики є передача розписки Позикодавцем ОСОБА_4.
Факт передачі грошових коштів в сумі 450000 грн. Позикодавцем ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3 підтверджується розпискою відповідача про отримання грошей за договором позики від 01.06.2013 року, оригінал якої долучено до матеріалів справи.
Частиною 2 статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13).
Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Таким чином, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін, за умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобовязався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначений умовами договору, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору та розписками.

Позивач згідно даних зобовязальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобовязання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

ОСОБА_4 зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) - ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Отже, відповідач порушив зобов'язання в розумінні ст.610 ЦК України (порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно п.4.2 Договору позики між фізичними особами від 06.03.2013 року у випадку порушення ОСОБА_4 дати повернення отриманих сум, зазначених у п.2.1 даного Договору, ОСОБА_4 буде зобовязаний платити Позикодавцю пеню в розмірі 1% від вчасно неповернутої суми позики за кожен день прострочення.

За умовами даного Договору ОСОБА_4 ОСОБА_3 повинна була повернути позивачу грошові кошти в сумі 450000 грн. до 01.08.2013 року, згідно розписки від 23.06.2013 року ОСОБА_4 повинна була повернути позивачу грошові кошти в сумі 5000 дол.США (еквівалент 40000 грн.) до 01.10.2013 року, однак взяті на себе зобовязання остання не виконала та не повернула взяту суму позики.

Станом на момент звернення позивач до суду відповідач не вчинив жодних дій спрямованих на виконання своїх зобовязань щодо повернення суми позики. Сума неповернутої позики становить 576100,0 грн., з яких: 450000,0 грн. сума позики за Договором від 01.06.2013 року; 126100,0 грн. (5000 дол.СШАх25,22 по курсу НБУ) сума позики за усним Договором (розписка) від 23.06.2016 року.

Позивач просить суд стягнути з ОСОБА_3 суму боргу за договорами позики, із урахуванням індексу інфляції за час прострочення та 3% річних, що становить 576150,0 грн.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики в розмірі 576150,00 грн.

Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 5761,50 грн.

Відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів і постановляє заочне рішення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 611, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 169, 208, 209, 213, 215, 224-226 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики в розмірі 576150 (пятсот сімдесят шість тисяч сто пятдесят) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 5761,50 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_5