АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №212/5606/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1301/К/16 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія - 53 (I) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Барильської А.П.,

суддів Ляховської І.Є., Михайлів Л.В.,

секретар Маслова К.В.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника відповідача - Черевика Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення невиплаченої вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Центральний ГЗК») про стягнення невиплаченої вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він в період з 14.07.1987 року по 03.03.2010 року працював гірничим майстром, майстом на шахті ім. Орджонікідзе у ПАТ «Центральний ГЗК». 03.03.2010 року позивач був звільнений з підприємства за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Однак, у травні 2015 року ОСОБА_2 дізнався, що при звільненні з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу у розмірі трьохмісячної заробітної плати, однак позивачу було виплачено в якості вихідної допомоги 3495,11 грн. У зв'язку з цим, ПАТ «Центральний ГЗК» зобов'язаний виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат у розмірі 8008,12 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 48048 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 7340,45 грн.

Крім того, несвоєчасною виплатою вихідної допомоги позивачу спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 10000 грн.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги в останній редакції 11 квітня 2016 року, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ПАТ «Центральний ГЗК» на свою користь вихідну допомогу 5788,24 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04 березня 2010 року по 24 травня 2010 року в розмірі 13054,40 грн. та моральну шкоду у сумі 10000 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Центральний ГЗК» про стягнення компенсації втрати частини доходу у розмірі 7340,45 грн., за заявою позивача - залишені без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_2: одноразову допомогу при звільненні в розмірі 5788,24 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 13054,40 грн.; моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір в розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що позивач з 1987 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка в цей час була структурним підрозділом Криворізького державного залізорудного комбінату, а не ПАТ «Центральний ГЗК». Доказів можливості та правомірності приєднання трудового стажу ОСОБА_2 на шахті ім. Орджонікідзе «Криворізького державного залізорудного комбінату» до трудового стажу на ПАТ «Центральний ГЗК», позивачем надано не було.

Представник ПАТ «Центральний ГЗК» вказує, що 31.12.1998 року шахта ім. Орджонікідзе була передана в оренду ПАТ «Центральний ГЗК» згідно договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року, а згодом продана згідно договору №1167-16-01 від 09.11.2001 року, тому позивач вступив у трудові правовідносини саме з відповідачем з 01.01.1999 року і стаж його роботи саме на підприємстві відповідача складає 11 років 33 місяці 3 дні. Тому одноразова грошова допомога при виході на пенсії була виплачена ОСОБА_2 згідно умов Колективного договору, у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

Також, на думку представника відповідача, одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року.

Оскільки, позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України. Так як, позивач був звільнений з підприємства 2010 року, а до суду звернувся у серпні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності.

Крім того, позивачем не надано суду доказів своїх моральних страждань, вини ПАТ «Центральний ГЗК» та причинного зв'язку дій відповідача з моральною шкодою завданою позивачу.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просив відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 у період з 14.07.1987 року по 03.03.2010 року працював підземним кріпильником, підземним майстром, начальником дільниці, гірничим майстром на шахті ім.Орджонікідзе ПАТ «Центральний ГЗК». (а.с.8-9) 03.03.2010 року позивач був звільнений у зв'язку з виходом на пенсію з шахти ім. Орджонікідзе ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно довідки ПАТ «Центральний ГЗК» №978 від 12.06.2015 року заробітна плата ОСОБА_2 за останні місяці перед звільненням склала: листопад 2009 року - 3853.26грн., грудень 2009 року - 4515.62грн., січень 2010 року - 3320.46грн., лютий 2010 року - 3723.20 грн. (а.с.11)

Відповідно до довідок №473 та №472 від 29.01.2016 року, наданих відповідачем, середньомісячна заробітна плата позивача ОСОБА_2 перед звільненням становила 3094,45 грн., а середньоденна заробітна плата перед звільненням становила 159,20 грн. (а.с.75,76)

Пунктом 7.10 Колективного договору на 2010-2011 роки між ПАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ПАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобов'язання відповідача виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника. (а.с.34)

З розрахункового листка за березень 2010 року вбачається, що ОСОБА_2 при звільненні була виплачена допомога при виході на пенсію у розмірі 3495,11 грн. (а.с.10)

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що при звільненні йому не була в повному обсязі виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Колективного договору на 2010-2011 роки, і про порушення свого права він дізнався лише у травні 2015 року, у зв'язку з чим, відповідач зобов'язаний сплатити йому вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки при розрахунку та моральну шкоду.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні позивачу з вини роботодавця не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 5788,24 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Також відповідно до ст. 117 КЗпП України суд стягнув на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 13054,40 грн. Крім того, порушення трудових прав позивача призвело до його моральних страждань, у зв'язку з чим судом стягнуто моральну шкоду у сумі 2000 грн.

Колегія суддів погоджується такими з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

У пункті 7.10 Колективного договору на 2010-2011 роки між ПАТ «Центральний ГЗК» та профспілковим комітетом ПАТ «Центральний ГЗК» встановлено зобов'язання відповідача виплачувати працівникам при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві: від 20 і більше років - три середньомісячні заробітні плати працівника. (а.с.34)

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка теперішній час є структурним підрозділом ПАТ «Центральний ГЗК», протягом 22 років 7 місяців та був звільнений за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію.

Враховуючи, що позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав більше ніж 20 років непреривного стражу роботи на підприємстві відповідача, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що на ОСОБА_2 розповсюджується дія п. 7.10 Колективного договору та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції того факту, що позивач з 1987 року працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка в той час була структурним підрозділом Криворізького державного залізорудного комбінату, а не ПАТ «Центральний ГЗК», не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що ПАТ «Центральний ГЗК» не є правонаступником прав та обов'язків підприємства до складу, якого раніше входила шахта ім. Орджонікідзе, в частині прав та обов'язків, які пов'язані з діяльністю цього структурного підрозділу.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, за період роботи позивача на шахті ім. Орджонікідзе неодноразово відбувалась реорганізація.

Так, відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року Криворізький залізорудний комбінат передав на правах оренди шахту ім. Орджонікідзе в склад ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК».

Згідно договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» передав у власність ВАТ «Центральний ГЗК», правонаступником якого є ПАТ «Центральний ГЗК», цілісний майновий комплекс шахти ім. Орджонікідзе.

Статтею 36 КЗпП України передбачено, що зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

Статтею 15 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10.04.1992 року №2269-XII встановлено, що орендар стає правонаступником прав та обов'язків підприємства відповідно до договору оренди, а у разі оренди цілісного майнового комплексу структурного підрозділу також правонаступником прав та обов'язків підприємства, пов'язаних з діяльністю цього структурного підрозділу.

У разі зміни власника майна, переданого в оренду, до нового власника переходять права та обов'язки за договором оренди.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач є правонаступником всіх прав та обов'язків підприємств, до складу яких входила шахта ім. Орджонікідзе.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач вступив у трудові правовідносини саме з відповідачем з 01.01.1999 року і стаж його роботи саме на підприємстві відповідача складає 11 років 33 місяці 3 дні, тому одноразова грошова допомога при виході на пенсії була виплачена ОСОБА_2 у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працював на шахті ім. Орджонікідзе, яка

відповідно до договору оренди державного майна №1280-14-11/98 від 30.12.1998 року була передана на правах оренди до складу ВАТ «Центральний ГЗК», а на підставі договору №1167-16-01/2001 від 09.11.2001 року передана у власність ВАТ «Центральний ГЗК», та є структурним підрозділом ПАТ «Центральний ГЗК», протягом 22 років 7 місяців, у зв'язку з чим на підставі п.7.10 Колективного договору має право на виплату вихідна допомога в розмірі тримісячної заробітної плати працівника.

Відповідно до абз.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, зі змінами та доповненнями (далі - Порядок), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки №473 від 29.03.2016року, наданої ПАТ «Центральний ГЗК» (а.с.75), яка не оспорюється позивачем, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 за два останні місяці перед звільненням складає 3094,45 грн.

За таких обставин, розмір вихідної допомоги, яка мала були виплачена ОСОБА_2 у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, становить 9283,35 грн. (3094,45 грн. х 3).

Зважаючи на те, що ПАТ «Центральний ГЗК» при звільненні було виплачено позивачу вихідну допомогу у розмірі 3495,11 грн. (а.с.10), колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню вихідна допомога у межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог у розмірі 5788,24 грн.

Посилання представника відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» на те, що одноразова допомога при звільненні на пенсію не є ні основною, ні додатковою заробітною платою, а є «іншою заохочувальною виплатою», що підтверджується Інструкцією зі статистики заробітної плати», затвердженою Наказом державного комітету статистики України №5 від 13.01.2004 року, колегія суддів не може взяти до уваги, так як відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Доводи апеляційної скарги про те, що позовними вимогами ОСОБА_2 є стягнення одноразової допомоги працівникам, які виходять на пенсію, що не являється оплатою праці, тому суд мав застосувати позовну давність встановлену в три місяці, як то передбачено ст.233 КЗпП України і так як, ОСОБА_2 був звільнений з підприємства 03.03.2010 року, а до суду звернувся у липні 2015 року та не ставив питання про поновлення строку для звернення до суду, йому має бути відмовлено в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи апеляційної скарги представника відповідача про застосування до вимог ОСОБА_2 про стягнення вихідної допомоги наслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що так як ОСОБА_2, який звільнений 03.03.2010 року, не були виплачені всі належні йому суми у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а повного розрахунку на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції проведено не було, то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Згідно п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_2 складає 13054,40 грн., згідно наступного розрахунку 159,20 грн. (середньоденна заробітна плата відповідно до довідки ПАТ «Центральний ГЗК» №472 від 29.03.2016 року (а.с.76)) х 82 робочих днів у періоді з 03.03.2010 року по 24.05.2010 року (період затримки розрахунку заявлений позивачем) = 13054,40 грн.)

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 13054,40 грн.

Оскільки право позивача порушено невиплатою вихідної допомоги, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відшкодувати моральну шкоду.

Тому, враховуючи роз'яснення викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, суд першої інстанції правильного висновку про можливість частково задовольнити позовні вимоги в цій частині та вірно визначив розмір моральної шкоди, що буде відповідає перенесеним позивачем моральним стражданням у сумі 2000 грн.

Доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди відхиляються колегією суддів, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з неможливість отримати під підприємства усіх належних йому виплат та неможливість вільно розпоряджатись своїм заробітком, встановлений в судовому засіданні. Так, порушення відповідачем трудового законодавства щодо своєчасної виплати вихідної допомоги ОСОБА_2 позбавили його можливості спрямувати невиплачені кошти на відпочинок і лікування, викликали необхідність вживати заходів для відновлення свого порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 29 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/ А.П. Барильська

Судді: /підпис/ І.Є.Ляховська

/підпис/ Л.В. Михайлів