Ухвала

іменем україни

13 липня 2016рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СавченкоВ.О., Кузнєцова В.О., Попович О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_8, ОСОБА_9, обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Львівська державна нотаріальна контора, публічне акціонерне товариство «Українській інноваційний банк», про визнання договору удаваним, застосування до правовідносин ст. 181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу», визнання права власності на майно, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Українській інноваційний банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору удаваним, застосування до правовідносин ст. 181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу», визнання права власності на майно.

Позовні вимоги мотивували тим, що в процесі приватизації ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 набули право власності в рівних частках на квартиру АДРЕСА_1 й отримали відповідне свідоцтво про право власності на спірну квартиру № НОМЕР_1 від 20 січня 1995 року. За договором позики 25 травня 2000 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_7 20 000 грн строком до 31 грудня 2009 року. В забезпечення цього договору, позивачами відповідачу було передано в заставу (іпотеку) квартиру АДРЕСА_1 шляхом оформлення договору купівлі-продажу. Такий договір є удаваним, оскільки приховує інший договір, після його оформлення квартира відповідачу не передавалася, грошові кошти за неї не отримувалися, крім того борг у розмірі 20 000 грн повернутий у повному обсязі в 2009 році.

Також, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 посилаючись на те, що у 2009 році померла ОСОБА_10, після смерті якої відкрилася спадщина на ј частку спірної квартири, й за відсутності інших спадкоємців та заповіту вони успадкували вказану частину в рівних частках, просили визнати за ними право власності на зазначену частку квартири.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року позов задоволено.

Визнано удаваним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7

Застосовано до правовідносин, що виникли між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 положення ст. 181 ЦК УРСР та Закону України «Про заставу».

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності на 1/3 частину квартири за кожним.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року зазначене рішення районного суду в частині задоволення позову скасовано й ухвалено нове рішення, яким визнано недійсними договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 25 травня 2000 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 та прихований ними договір застави.

Застосовано наслідки недійсності цих договорів та зобов'язано ОСОБА_7 повернути квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі публічне акціонерне товариство «Українській інноваційний банк» (далі - ПАТ «Українській інноваційний банк») просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Згідно з положеннями ст. 4 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) власник на свій розсуд володіє, користується і розпоряджається належним йому майном.

Відповідно до ст. 58 ЦК УРСР (тут і далі чинного на момент виникнення спірних правовідносин)недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, Кодекс 1963 року не передбачав фіктивності правочину.

За правилами ст. 60 ЦПК Українипозивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Статтею 153 ЦК УРСР передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно з положеннями ст. 179 ЦК УРСР виконання зобов'язань може забезпечуватися згідно з законом або договором неустойкою (штрафом, пенею), заставою і поручительством.

Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Відносини застави регулюються Законом України «Про заставу», іншими актами законодавства (ст. 181 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 184 ЦК УРСР в договорі застави повинно бути зазначено місцезнаходження заставленого майна, суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. Договір застави жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений з накладенням заборони (арешту) на жилий будинок. Недодержання правил цієї статті тягне недійсність договору застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 185 ЦК УРСР право застави щодо жилих будинків виникає з моменту нотаріального посвідчення застави (накладення на будинок заборони), а щодо іншого майна - з моменту передачі цього майна заставодержателеві, а якщо за законом або договором воно не підлягає передачі - то з моменту укладення договору.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) майно, що перебуває у спільній власності, може бути передано в заставу тільки за згодою всіх співвласників.

Таким чином, суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду першої інстанції, дослідивши докази в справі, й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що дійсна спрямованість волі сторін при укладенні оскаржуваного договору купівлі-продажу квартири була саме приховати договір позики та застави (іпотеки), а не передати квартиру у власність відповідача, що свідчить про недійсність такого договору, при цьому, договір, який сторони мали на меті вчинити - договір застави квартири, також не відповідає вимогам закону, оскільки ОСОБА_4 передав спірну квартиру в заставу без згоди інших її співвласників, а тому квартира АДРЕСА_1 підлягає поверненню попереднім власникам.

Також є вірним висновок суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог про визнання права власності на ј частину квартири після смерті ОСОБА_10 через відсутність доказів прийняття позивачами спадщини після смерті останньої у встановленому законом порядку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами та обставинами справи.

Доводи касаційної скарги ПАТ «Українській інноваційний банк» на увагу не заслуговують та висновків суду не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судом при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргупублічного акціонерного товариства «Українській інноваційний банк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 листопада 2015 року та рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 травня 2014 року у незміненій апеляційним судом частині залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

В.О. Кузнєцов

О.В.Попович