АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1720/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 55 Льон О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПальонного В. С., Карпенко О. В.
при секретаріСиниці Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7, представника ТОВ «Кран» - Єзва Є.І., колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

31 березня 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Кран» про стягнення індексації заробітної плати за період роботи, середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 11 червня 2012 року до 31 березня 2015 він працював у ТОВ «Кран» на посаді електромонтера по обслуговуванню електрообладнання вантажопідйомних кранів 6 розряду.

За період, що він працював йому не було проведено індексації заробітної плати, та не виплачено середнього заробітку за весь час затримки розрахунку після звільнення, у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом.

Під час розгляду справи в суді, представником позивача було збільшено та уточнено позовні вимоги, і в даних вимогах він просить стягнути на користь ОСОБА_6 із ТОВ «Кран» заборгованість заробітної плати за період роботи з 2012 року по 2015 років в сумі 650,40 грн., середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 23 510,94 грн., заборгованість по заробітній платі з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року в сумі 669,90 грн., з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року в сумі 1 276,46 грн., з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 1 921,36 грн., а всього на загальну суму 3 867,72 грн.; середній заробіток за затримку виплати заробітної плати за період з 06 червня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 10 143 грн., за період з 14 серпня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 9 735, 66 грн., за період з 19 листопада 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 7 098,52 грн., моральну шкоду в сумі 10 000 грн., судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 3 383,32 грн..

При цьому розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що внаслідок невиплати коштів з урахуванням індексації зарплати позивач безпідставно був позбавлений права на отримання доходів, внаслідок чого був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, що завдало йому тривалих душевних хвилювань.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_6 заборгованість індексації заробітної плати за період роботи з 11 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року, з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 650,40 грн., середній заробіток за затримку виплати індексації заробітної плати за період з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 18 212,70 грн., моральну шкоду в сумі 1 000 грн., судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 1 031,91 грн..

Стягнуто з ТОВ «Кран» на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кран» просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року та ухвалити нове, яким стягнути із ТОВ «Кран» на користь ОСОБА_6 заборгованість із індексації заробітної плати за період роботи із 11 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року, 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 650,40 грн. та середнього заробітку за час затримки повного розрахунку в сумі 1 161,44 грн..

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_6 перебував в трудових відносинах з ТОВ «Кран», де працював з 11 червня 2012 року до 31 березня 2015 року на посаді електромонтера по обслуговуванню електрообладнання вантажопідйомних кранів 6 розряду, а тому належним відповідачем є ТОВ «Кран», яке має статус юридичної особи і повинен провести з ним розрахунок.

Також судом встановлено, що позивач був звільнений 31 березня 2015 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, після чого працював у відповідача за строковими трудовими договорами: з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року - підсобним робітником за направленням служби зайнятості; з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року - підсобним робітником за направленням служби зайнятості; з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року - електромонтером за направленням служби зайнятості (а.с. 101-104).

Звертаючись до суду з позовною заявою, (а.с. 1-3) ОСОБА_6 в обгрунтування її вимог вказував, що він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Кран». При виплаті заробітної плати, адміністрація товариства не повідомляла його про розміри оплати праці і лише після перевірки ТОВ «Кран» інспектором Управління держпраці у Черкаській області позивачу стало відомо, що відносно нього безпідставно порушувались строки виплати заробітної плати та не проводилась її індексація. Вважав, що відповідачем порушені його трудові права у частині оплати праці, тому й звернувся до суду з позовом про зобов'язання відповідача сплатити йому індексацію заробітної плати та середнього заробітку за весь час не проведення остаточного розрахунку.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції в своєму рішенні (а.с. 152-156) визнав частково обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_6 та задовольнив частково позовні вимоги стягнувши з ТОВ «Кран» на користь позивача заборгованість з індексації заробітної плати за період роботи з 11 червня 2012 року по 31 березня 2015 року, з 09 квітня 2015 року по 05 червня 2015 року, з 15 червня 2015 року по 14 серпня 2015 року, з 17 серпня 2015 року по 19 листопада 2015 року в сумі 650 грн. 40 коп., середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 року в сумі 18 212 грн. 70 коп., моральної шкоди в сумі 1 000 грн., судові витрати на оплату правової допомоги в сумі 1 031 грн. 91 коп. та стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.

Перевіряючи обґрунтованість висновків районного суду та вмотивованість доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду в частині суми стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вважає, що районним судом в цій частині прийнято помилковий висновок про стягнення такого заробітку в розмірі 18 212 грн. 70 коп.

Так, судом встановлено і дану обставину не оспорюють сторони, що датою припинення трудового договору між сторонами по справі є 31 березня 2015 року.

Пунктами 21 та 32 постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1999 року № 13 та 06 листопада 1992 року № 9 передбачено, що при розрахунках середньої заробітної плати для оплати за ст. 117 КЗпП України застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100. Обчислення середньої заробітної плати провадиться, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто в даному випадку січень та лютий 2015 року.

При вирішенні спору, судом першої інстанції помилково визначено період лютий-березень 2015 року, що завищило суму заробітної плати та невірно розраховано кількість робочих днів у розрахунковому періоді, що не відповідає вимогам вищевказаного Порядку.

Також, судом першої інстанції не враховано, що за час не проведення повного розрахунку з дати звільнення 31 березня 2015 року ОСОБА_6 за направленнями служби зайнятості під час перебування на обліку як безробітний працевлаштувався саме до ТОВ «Кран» через 8 днів після звільнення - 09 квітня 2015 року, повторно - 15 червня 2015 року, втретє - 17 серпня 2015 року через 2 дні після припинення трудового договору.

В період з квітня по листопад 2015 року позивач отримував заробітну плату саме в відповідача.

19 листопада 2015 року із ОСОБА_6 було розірвано трудовий договір з ініціативи роботодавця за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Спір розглядався в судах і рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_6 у виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період від звільнення по день вирішення справи в суді. Рішення суду набрало законної сили.

При ухваленні рішення, судом першої інстанції не було враховано, що вимушений прогул і затримка розрахунку при звільненні за своєю суттю та змістом є середнім заробітком за певний період, який розраховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 10, тобто є ідентичними.

Заходи, встановлені статтею 117 КЗпП України, в її заголовку визначаються як відповідальність. Це один з різновидів матеріальної відповідальності власника (підприємства) перед працівником. Підставою відповідальності є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушення власником строків розрахунку при звільненні (ст. 116 КЗпП України) та вина власника.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Обов'язковою умовою матеріальної відповідальності при затримці проведення розрахунку законодавець передбачає вину товариства. Суд першої інстанції не взяв до уваги факту проведення із ОСОБА_6 14 квітня 2016 року повного розрахунку шляхом перерахунку заробітної плати та направлення в цей день поштовим переказом № 61 невиплаченої суми.

Колегія суддів вважає, що районним судом не з'ясовано та не взято до уваги, що за викладених обставин, вина товариства у період з 01 квітня 2015 року по 23 березня 2016 року та після 14 квітня 2016 року по 31 травня 2016 року не підтверджена.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вина товариства і відповідальність за невиконання норми закону щодо не проведення повного розрахунку при звільненні позивача 31 березня 2015 року наявна у період з 25 березня 2016 року по 14 квітня 2016 року.

Відповідно до наявного розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по заробітній платі з яким погодився і позивач по справі вбачається, що за березень 2016 року у позивача невідпрацьовано 6 робочих днів 72 грн. 59 коп. х 6 робочих днів = 435 грн. 54 коп.. Квітень 2016 року по 14 число місяця включно - дата направлення поштового переказу 72 грн. 59 коп. х 10 робочих днів = 725 грн. 90 коп.. Всього середній заробіток складає 1 161 грн. 44 коп.

Сума, визначена судом у розмірі 18 212 грн. 70 коп. є помилковою та прийнята судом внаслідок визначення середнього заробітку у період з 31 березня 2015 року по 31 травня 2016 рік, тому в даній частині рішення підлягає зміні, а саме зменшення стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку з 18 212 грн. 70 коп. до 1 161 грн. 44 коп., що буде відповідати встановленим обставинам по справі та нормам матеріального права при вирішенні даного спору. Наданий розрахунок був предметом дослідження судової колегії, визнаний правильним і підстав для визнання його недостовірним немає.

Доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду про стягнення моральної шкоди не можуть бути визнані судом апеляційної інстанції обгрунтованими, оскільки судом було встановлено наявність вини відповідача щодо невиконання норми закону про не проведення повного розрахунку при звільненні позивача. Відповідач частково погодився про факт наявності такої вини, а законодавством передбачено в такому випадку право фізичних осіб на відшкодування такої шкоди.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України та п. 8 Постанови пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної немайнової шкоди» передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові в разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 1 000 грн., так як при визначенні розміру моральної шкоди, районний суд правильно врахував межі розумності та справедливості, моральні страждання, негативні емоції та переживання, які вимагали додаткових зусиль для організації щоденного життя позивача.

Рішення суду в частині стягнення індексації сторонами не оскаржується. Стягнута районним судом сума в розмірі 650,40 грн. розрахована відповідачем, який погодився на стягнення такої суми з нього на користь позивача, позивач також повністю погодився з таким розрахунком як в суді першої інстанції так і апеляційної інстанції.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_6 та його представник заявили вимогу про стягнення на користь позивача суми витрат на правову допомогу та надали розрахунок таких витрат за надання представником ОСОБА_6 правової допомоги в суді апеляційної інстанції. Однак, колегія суддів вважає, що така вимога задоволенню не підлягає, оскільки судові витрати були розподілені районним судом у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача стягнуто підтверджені витрати на правову допомогу і зміна судового рішення в частині зменшення стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати не впливає на пропорційність стягнення таких витрат, визначених ч. 1 ст. 88 ЦПК України.

В іншій частині доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, визнані ним необґрунтованими і підстав для їх задоволення та скасування чи зміни в іншій частині рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кран» задовільнити частково.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 31 травня 2016 року змінити в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заробітної плати, зменшивши суму стягнення з 18 212 грн. 70 коп. до 1 161 грн. 44 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :