АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 215/5839/15-ц 22-ц/774/1259/К/16
Справа № 215/5839/15-ц Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/1259/К/16 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 (ІV) Доповідач Л.В. Михайлів
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Петренко К.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі ПАТ «Кривбасзалізрудком») про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя на виробництві, посилаючись на отримання ним професійних захворювань внаслідок праці в шкідливих умовах на підприємстві відповідача. Згідно витягів із актів огляду у ЛТЕК від 08.06.1995 року та від 30.07.1996 року, йому було первинно встановлено 40 % втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту й відповідно первинно встановлено 25 % втрати професійної працездатності по радикулопатії та повторно встановлено 35 % втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту, а всього 60 % втрати професійної працездатності. Згідно довідки МСЕК від 21.06.2005 року, при повторному огляді, позивачу з 01.07.2005 року безстроково була встановлена 3 група інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності (20 % по пиловому бронхіту та 40 % по радикулопатії). Вважаючи причиною отримання професійних захворювань тривалу роботу в умовах важкої фізичної праці та шкідливих факторів, що перевищують гранично допустимий рівень, просив суд стягнути з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь моральну шкоду у сумі 793728 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на його користь 70000 грн., без врахування податків та обовязкових платежів та на користь держави 700 грн. судового збору. У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає що ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є належним відповідачем по справі, оскільки він не є правонаступником прав та обовязків шахт «Північна Вентиляційна» Першотравневого РУ та «Першотравнева-І» ВО «Кривбасруда», а отже не може нести відповідальність за дії їх адміністрації, в той час як правонаступником майнових прав та обовязків ДВО «Кривбасруда» щодо шахти «Першотравнева-Дренажна», до якої входили Першотравневе РУ та шахта «Першотравнева-І», де працював позивач, є ДП «Кривбасгідрозахист», яке в подальшому було ліквідовано. В матеріалах справи відсутні докази спричинення позивачу моральної шкоди, зокрема відсутній висновок МСЕК, який це встановлює.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 23, 1167 ЦК України, та ст. 271-1 КЗпП України, оскільки вказані статті закону почали діяти за межами періоду в якому позивачу було первинно встановлено втрату професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд не врахував, що він не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян й взагалі не звернув уваги на те, що підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні, оскільки позивачем було пропущено загальний строк позовної давності у відповідності до положень ст.71 ЦК УРСР. Також представник відповідача посилається на неврахування судом першої інстанції під час розгляду справи судових рішень апеляційного суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ по аналогічній категорії справ.

Представник позивача ОСОБА_3 заперечував проти доводів апеляційної скарги відповідача, просив її відхилити й залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ «Кривбасзалізрудком» підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 з 11.07.1979 року по 31.05.1992 року виконував роботу відповідно до трудового договору за спеціальністю підземного електрослюсара по ремонту устаткування, дробильника, підземного прохідника та гірничого майстра на шахтах «Північна Вентиляційна» Першотравневому РУ та «Першотравнева-І» ВО «Кривбасруда».

31.05.1992 року ОСОБА_2 був звільнений з підприємства за п.5 ст. 36 КЗпП України по переведенню в незалежну профспілку гірників України на виборну посаду (а.с.11-13 т.1).

Висновками Криворізького НДІ гігієни праці і профзахворювань від 30.05.1995 року та від 18.07.1996 року позивачу встановлені професійні захворювання з відповідними діагнозами: 1) пиловий бронхіт першої ст., емфізема легенів першої ст.; 2) попереково-крижова полірадикулопатія з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим синдромом, у зв'язку з чим складено акти розслідування причин виникнення хронічних професійних захворювань від 05.06.1995 року та від 05.08.1996 року (а.с. 16-17, 18-19 т.1).

Вказаними актами встановлено факт роботи позивача протягом тривалого часу (15 років) на ВО «Кривбасруда» в умовах підвищеної запиленості повітря робочої зони та важкої фізичної праці.

08.06.1995 року та 30.07.1996 року ОСОБА_2 первинно встановлено відповідно 40 % втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту, починаючи з 01.06.1995 року та 25 % втрати професійної працездатності по радикулопатії та повторно 35 % втрати професійної працездатності по пиловому бронхіту, а всього 60 % втрати професійної працездатності, що підтверджується витягами з актів оглядів у ЛТЕК (а.с. 20, 21 т.1).

Висновком МСЕК від 21.06.2005 року ОСОБА_2 підтверджено встановлення 60 % втрати професійної працездатності, з них: 20 % - по пиловому бронхіту та 40 % по радикулопатії, безстроково, починаючи з 01.07.2005 року й встановлено 3 групу інвалідності (а.с. 22).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 та стягуючи на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» моральну шкоду в сумі 70000 грн., суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 173, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України й виходив з обовязку відповідача як правонаступника ДВО «Кривбасруда» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у звязку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на те, що суд першої інстанції при вирішенні справи допустив неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно витягів із актів огляду у ЛТЕК позивачу втрату професійної працездатності по отриманим ним на виробництві професійним захворюванням первинно встановлено відповідно 08.06.1995 року та від 30.07.1996 року, й саме з цього часу у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, з вини якого її було заподіяно, а тому спір з приводу її відшкодування повинен вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого такого права.

Однак, визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про їх врегулювання у відповідності до положень ст. 237-1 КЗпП України в редакції від 13 січня 2000 року та ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України в редакції 2003 року, тобто за нормами матеріального права, чинними не на момент первинного встановлення потерпілому втрати професійної працездатності, а на момент звернення його до суду з даним позовом, виходячи з триваючого характеру спірних правовідносин та реалізації його права на судовий захист після набрання чинності ЦК України.

Правовідносини з відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаного з виконання трудових обовязків регулюються законодавством, чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування такої шкоди, яке настає з дня встановлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності.

Зазначене передбачалося як п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, які діяли до 11.07.2001 року, так і п.1 ч.1 ст. 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» в редакції від 15.03.2015 року, яким на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» № 77-VIII від 28 грудня 2014 року внесено зміни до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» й викладено його в новій редакції, яка й діє станом на теперішній час.

Оскільки, позивачу ОСОБА_2 первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності 08.06.1995 року в розмірі 40% по пиловому бронхіту та 30.07.1996 року первинно 25% втрати професійної працездатності по радикулопатії, що підтверджується витягами з актів огляду у ЛТЕК (а.с. 20, 21 т.1), то правовідносини сторін повинні регулюватися законодавством, чинним саме на день встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Твердження ж суду першої інстанції про необхідність врегулювання спірних правовідносин, виходячи з триваючого їх характеру та приписів п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України за правилами ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, діючого на теперішній час, колегія суддів вважає, помилковими, оскільки момент виникнення права на відшкодування моральної шкоди обумовлений конкретною датою й не може носити триваючий характер, й жодним чином не повязується з моментом реалізації особи свого права на судовий захист. Крім того, порядок відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаного з виконання трудових обовязків, встановлюється спеціальним законодавством, в той час як норми цивільного законодавства встановлюють лише загальні підстави відшкодування моральної шкоди й в даному випадку вони застосовуються на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливих умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила).

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Покладення обовязку з відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, на власника підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган передбачалося й Правилами.

Згідно п.11 Правил в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

При цьому, ст. 440-1 ЦК УРСР в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачалося, що моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування матеріальної шкоди. Розмір відшкодування шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати.

Актами розслідування хронічних професійних захворювань від 05.06.1995 року та від 05.08.1996 року встановлено, що професійні захворювання позивач отримав внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці на ВО «Кривабсруда».

Оскільки роботодавець не створив безпечні та нешкідливі умови праці на підприємстві, де працював позивач, тим самим порушивши ч.2 ст. 152 КЗпП України. ст. 17 Закону України «Про охорону праці», які встановлюють цей обовязок, що в свою чергу стало причиною отримання позивачем професійних захворювань, колегія суддів приходить до висновку, що ВО «Кривбасруда» є винним у заподіянні моральної шкоди позивачу.

Факт спричинення моральної шкоди знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, позивач переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту спричинення моральної шкоди з огляду на відсутність висновку МСЕК про це, є безпідставними та такими, що суперечать Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. № 212, чинного на час виникнення спірних правовідносин, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з 08.06.1995 року та 30.07.1996 року встановлено стійку втрату професійної працездатності, що підтверджується витягами із актів огляду у ЛТЕК, які містяться в матеріалах справи.

Враховуючи те, що доказів в спростування доведеності факту заподіяння позивачу моральної шкоди та вини в цьому ВО «Кривбасруда», де він працював, відповідачем суду не надано, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_2 заподіяно морально шкоду з вини роботодавця і він має право на її відшкодування.

Не погоджується й колегія суддів з доводами апеляційної скарги представника відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, оскільки відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, повязаної з ушкодженням здоровя, випливають з порушення особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 83 ЦК УРСР, не мають строку позовної давності. Аналогічна правова норма міститься і в ст. 268 ЦК України, чинного на теперішній час.

Таких висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 24 грудня 2014 року у справах № 6-207цс14, № 6-156цс14, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів та мають враховуватися при застосуванні таких норм матеріального права.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів враховує розяснення наведені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, й приймає до уваги конкретні обставини по справі, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посадах пов'язаних з виникненням професійних захворювань, його моральні та фізичні страждання, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили. Також при визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів враховує й ту обставину, що позивач протягом досить тривалого часу не звертався з вимогою про відшкодування завданої йому моральної шкоди.

Враховує колегія суддів також й розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України, відповідно до яких, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діяли на час розгляду справи (асз. 2 п.9 вищенаведеної Постанови Пленуму).

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 24.12.2014 року по справах №6-156цс14, № 6-188цс14, 6-207цс14 та у постанові від 18.03.2015 року № 6-24цс15.

З огляду на викладені обставини, виходячи з меж відшкодування моральної шкоди, яка визначається у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, розмір якої згідно положень Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» становить 1450 грн., а також враховуючи засади розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди слід визначити в сумі 7250 грн. (1450 грн. х 5 мінімальних зарплат) й стягнути його з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача про необхідність визначення розміру моральної шкоди у кратному співвідношенні з неоподаткованим мінімумом доходів громадян колегія суддів вважає помилковими, оскільки редакція п. 11 Правил, яка передбачала, що розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, була змінена 03.10.1997 року Постановою Кабінету Міністрів України № 1100. Отже, така редакція п.11 Правил почала діяти після встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності й не має зворотної дії в часі. Про це зазначає й Верховний Суд України в постанові №6-27цс12 від 16.05.2012 року, яка є обовязковою для врахування іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Доводи ж представника відповідача в апеляційній скарзі про те, що ПАТ «Кривбасзалізрудком» є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником шахт, під час роботи на яких позивачем отримано професійні захворювання, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Як зазначалося вище, позивач ОСОБА_2 тривалий час працював у шкідливих умовах праці, а саме: з 11.07.1979 року по 01.12.1980 року працював підземним електрослюсарем по ремонту устаткування на шахті «Північна Вентиляційна» Першотравневому РУ, з 01.12.1980 року по 31.05.1992 року підземним дробильником, підземним кріпильником, підземним прохідником, гірничим майстром на шахті «Першотравнева-І».

На підставі наказу виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» №349 від 20.09.1989 року, зміни у який внесено наказом №423 від 01.11.1989 року, з 01 жовтня 1989 року Першотравневе рудоуправління, на шахті «Північна Вентиляційна якого з 11.07.1979 року працював позивач, ліквідовано. Цим же наказом створено у складі об'єднання наступні структурні одиниці: шахта «Першотравнева-І» та шахта «Першотравнева-ІІ» (а.с. 43-44 т.1 ).

Про ліквідацію Першотравневого РУ до трудової книжки позивача внесено відповідний запис, при цьому останній залишився працювати на займаній посаді гірничого майстра на шахті «Першотравнева-1» по момент свого звільнення по 31.05.1992 рік (а.с. 11-13).

Після звільнення позивача, наказом виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», № 169 від 26 грудня 1994 року шахта «Першотравнева-І» та шахта «Першотравнева-ІІ» ліквідовані і для доробки підготовлених запасів родовища утворена шахта «Першотравнева» на правах структурної одиниці виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» (а.с. 45 т.1), правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

Наказом виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», № 1 від 05 січня 1998 року з 01 січня 1998 року ліквідовано шахту «Першотравнева» як структурну одиницю об'єднання (а.с. 46 т.1).

Отже, з вищенаведеного вбачається, що Першотравневе РУ, шахта «Першотравнева-І», шахта «Першотравнева-ІІ» та шахта «Першотравнева» не були виділені зі складу ДВО «Кривбасруда» у нові юридичні особи, а були ліквідовані.

Наказом ДВО «Кривбасруда» від 20 січня 1998 року № 12 із структури ДВО «Кривбасруда» виділено нові структурні одиниці - шахти «Першотравнева-Дренажна» та шахти «Гігант-Дренажна» (а.с. 47 т.1).

Колегія суддів зауважує, що даних стосовно правонаступництва новими структурними одиницями, які виділені зі складу ДВО «Кривбасруда», раніше ліквідованих структурних одиниць, а саме: Першотравневого РУ, шахт «Першотравнева-І», «Першотравнева-ІІ», «Першотравнева» наказ, як і діюче на той час законодавство, не містять.

Відповідно до постанови КМУ від 02 березня 1998 року № 258 «Про спеціальний режим реструктуризації гірничо-рудних підприємств Кривбасу, гірничо-хімічних підприємств Яворівського і Роздольського «Сірка» та Стебницького «Полімінерал» Львівської області», п. 1 наказу Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 263 Державне виробниче об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовано у Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» (а.с. 53 т.1).

Згідно п. 2 наказу Міністерства промислової політики України від 29.07.1998 року № 263 правонаступником перейменованого Державного виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з п. п. 1, 5 наказу Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 управління «Кривбазгідрозахист» є правонаступником створених структурних одиниць - шахти «Першотравнева-Дренажна» та шахти «Гігант-Дренажна».

Відповідно до п. 1 наказу Міністерства промислової політики України «Про реорганізацію Криворізького державного залізорудного комбінату» від 12.07.1999 року № 248 та п. 1 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 31.12.1999 року № 347 Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» шляхом реорганізації було перетворено у Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (а.с. 54-55 т.1).

Згідно п. 3 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 31.12.1999 року № 347 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» є правонаступником реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до спільного наказу Державного комітету промислової політики України та Фонду державного майна України від 19.02.2001 року № 66/245 «Про реорганізацію Дочірнього підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат» та п. 1 наказу Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» від 30.07.2001 року № 290 Дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» Державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» шляхом реорганізації було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», що фактично не оспорюється відповідачем.

Отже, правонаступником усіх прав та обов'язків Державного виробничого об'єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда», у структурних одиницях якого працював позивач, є ПАТ «Кривбасзалізрудком».

При цьому, усі структурні одиниці ДВО «Кривбасруда», а саме: Першотравневе РУ, новостворені з 01.10.1989 року шахта «Першотравнева-І» та «Першотравнева-ІІ», новостворена з 01.01.1995 року шахта «Першотравнева», не були самостійними юридичними особами, тобто були створені як структурні одиниці без права юридичної особи, оскільки питання про їх відокремлення зі складу юридичної особи із визначенням правонаступників в передбаченому законодавством порядку, жодного разу не ставилось й відповідно не вирішувалось.

Таким чином, вказані структурні одиниці діяли виключно на підставі статуту підприємства, від його імені та були лише його виробничо-господарськими субєктами, тоді як права та обовязки належали самому підприємству, а не його структурним одиницям, що передбачено діючими на той час ч.ч.1, 2 ст. 37, ч.1 ст. 466 ЦК УРСР, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України «Про господарські товариства» від 19 вересня 1991 року N 1576-XII, ч.ч. 1, 7 ст. 34 Закону України «Про підприємства в Україні» від 27 березня 1991 року N 887-XII, п.2.1 Положення про порядок поділу підприємств і обєднань та відокремлення від них структурних підрозділів і одиниць, яке затверджене наказом Міністерства економіки України, Міністерством статистики України, Антимонопольного комітету України від 20 квітня 1994 року № 43/79/5 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України від 07 липня 1994 року за №153/362, якими було врегульовано порядок реорганізації підприємств (шляхом злиття, приєднання, поділу виділення), та визначення їх правонаступників у разі проведення такої реорганізації.

Отже, у звязку з тим, що Першотравневе РУ, шахти «Першотравнева-І», «Першотравнева-ІІ», «Першотравнева» як структурні одиниці не були виділені зі складу ДВО «Кривбасруда» у нові юридичні особи, а були ліквідовані, то у даному випадку юридична особа ПАТ «Кривбасзалізрудком», як правонаступник ДВО «Кривбасруда», повинно нести перед позивачем ОСОБА_2, який працював у ліквідованих структурних одиницях ДВО «Кривбасруда», відповідальність за спричинену внаслідок ушкодження його здоровя моральну шкоду.

Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги представника відповідача про неналежність відповідача у справі.

Доводи ж представника відповідача про те, що структурні підрозділи, у яких працював позивач, були ліквідовані та ПАТ «Кривбасзалізрудком» не є їх правонаступником, як таких, що передані до управління «Кривбасгідрозахист», колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки позивач не працював на шахтах «Першотравнева-Дренажна» та «Гігант-Дренажна», які були створені на базі ліквідованої шахти «Першотравнева» й згодом були відокремлені та передані ДП «Кривбасшахтозакриття». Управління «Кривбасгідрозахист» може нести відповідальність за шкоду, у тому числі й моральну, завдану каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя лише та виключно перед працівниками, які працювали на вказаних шахтах з 20.01.1998 року, тобто саме з дня виділення вказаних структурних одиниць зі складу ДВО «Кривбасруда», правонаступником яких визначено Управління «Кривбасгідрозахист».

Надані ж представником відповідача суду апеляційної інстанції докази, а саме: наказ виробничого обєднання по видобутку руд підземним засобом «Кривбасруда» № 122 за серпень 1998 року, акт прийому-передачі майна, розподільчий баланс на 01.07.1998 року по ВО «Кривбасруда», акт прийому-передачі землі та запасів від 28.08.1998 року, акт прийому-передачі основних та оборотних фондів, активів та пасивів, грошових коштів, є підтвердженням передачі частини майна від ДВО «Кривбасруда» до Управління «Кривбасгідрозахист» й жодним чином не підтверджують правонаступництва раніше ліквідованих шахт шахтою «Першотравнева-Дренажна» й відповідно Управлінням «Кривбасгідрозахист».

Посилання представника відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на неврахування судом першої інстанції практики розгляду аналогічних справ, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, згідно якого суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України ( ч.1 ст. 8 ЦПК України). Обовязковими ж до врахування судом у відповідності з ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є тільки висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду справ в порядку перегляду.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 із стягненням на його користь з ПАТ «Кривбасзалізрудком» у рахунок відшкодування моральної шкоди 7250 грн.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів стягує з відповідача на користь держави судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у розмірі 487,20 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 15 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 7250 (сім тисяч двісті пятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_6