Дата документу 06.06.2016
Провадження № 2/334/1111/16
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 червня 2016 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого Ісакова Д.О.

при секретарі Воронцовій І.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача Збарської Н.М, Сидорової О.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка Івченка, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Встановив:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка Івченка, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши у позові, що 26.07.2012 року його було прийнято на роботу до Державне підприємство «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка на посаду інженера-конструктора. Наказом № 942 від 06.12.2013 року він був переведений на посаду інженера-конструктора 3 категорії. Через оголошену Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14 січня 2015 року, в Україні часткову мобілізацію, у травні 2015 року він був призваний на військову службу до Збройних Сил України. Його було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 в якій він перебуває на службі і по теперішній час. 15 травня 2015 року, наказом № 62 його було звільнено із посади інженера-конструктора 3 категорії Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка, у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п.3 ст.36 КЗпП України.

22.10.2015 року він звернувся до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка про поновлення його на посаді, але отримав відповідь про відмову у поновлені на посаді.

З огляду на відмову Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка у поновлені його на посаді інженера-конструктора 3 категорії, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

У судовому засіданні позивач, наполягаючи на фактах, викладених у позовній заяві просив суд задовольнити його вимоги у повному обсязі та з урахуванням наданої представником відповідача довідки про свій середній заробіток, просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 39272,50 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилаючись на норми чинного законодавства, доводив суду, що відповідно до п.7 Указу Президента України № 15/2015 від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію" згідно із статтею 39 Закону України "Про військовий

обов`язок і військову службу", статтею 119 Кодексу законів про працю України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

За громадянами України, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання більше ніж на один рік.

З огляду на вищевикладене позивач вважає, що Державне підприємство «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка незаконно звільнило його з посади, оскільки згідно норм чинного законодавства України, у разі мобілізації, за ним зберігалося місце роботи та середній заробіток.

Представник позивача підтримав позицію свого довірителя у повному обсязі та просив суд задовольнити вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Свої заперечення мотивував тим, що пунктом 3 статті 36 КЗпП України передбачено підставу для припинення трудового договору у разі призову або вступу працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Враховуючи що в Указі Президента України „Про часткову мобілізацію" відсутні умови, передбачені ч. 2 статті 39 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу", трудовий договір з Позивачем, призваним на, строкову військову службу було правомірно розірвано на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України

Крім того, представник відповідача вважає, що зміни, якими прямо передбачені гарантії збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в яких працювали призовники на час призову (ст. 119 КЗпП України) поширено на працівників, призваних на строкову військову службу вступили в дію 11.06.2015р. тобто після звільнення Позивача (15.05.2015р.)

Враховуючи вищевикладене ДП «Івченко - Прогрес» правомірно, керуючись нормами діючого (на момент звільнення 15.05.2015р.) законодавства України здійснило звільнення ОСОБА_1 за п.3 ст. 36 КЗпП України в зв`язку з призивом на строкову військову службу. Від так вимоги позивача є необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Представник третьої особи, військової частини польова пошта НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, але надав суду письмові пояснення де зазначив, що ОСОБА_1 військовозобов`язаний запасу призовною комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 був визнаний придатним до військової служби та призваний 28.05.2015 року на строкову військову службу. На підставі Указу Президента України від 29.03.2016 №122/2016 - 19.05.2016 року був звільнений в запас.

Державним підприємством «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка було порушено норми чинного законодавства України, оскільки у разі призову на строкову військову службу, за ОСОБА_1 повинно зберігатися місце роботи, та середній заробіток.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України

- це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до статті 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого

Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Згідно статті 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно частин 1, 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В зв`язку з вищевикладеним, військова частина польова пошта НОМЕР_1 , вважає, що за даним працівником - ОСОБА_1 , який на даний час проходить строкову військову службу в військовій частині польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України, відповідно до чинного законодавства України, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Тому, просить Ленінський районний суду міста Запоріжжя задовольнити позовні вимоги позивача відповідно до чинного законодавства України, в цивільній справі № 334/11216/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г. Івченка, про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи,

суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України та ч.4 ст.60 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Статтею 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб`єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами

У судовому засіданні біло доведено, що з 26.07.2012р. позивач - ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка на посаді інженера - конструктора третьої категорії науково-дослідницького -відділення.

Наказом Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка № 62/у від 15.05.2015р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи за п.3 ст. 36 Кодексу законів про працю України, в зв`язку, з призовом на військову службу. Підставою для звільнення стала заява про звільнення ОСОБА_1 та додана до неї повістка військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22.04.2015р., згідно якої він був призваний на строкову військову службу і зарахований до команди № 250.

Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30.05.2015р. № 131, солдат строкової служби - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний Запорізьким ОВК для проходження строкової військової служби, з 30 травня 2015 року зарахований в розпорядження командира частини, на всі види забезпечення до 5 НМР, та проходить в даній частині військову службу.

26.07.2012 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу до Державне підприємство «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка на посаду інженера-конструктора.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до статті 1 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом

України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, Збройні Сили України - військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Згідно статті 3 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року №548-ХІУ, військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, корис-туються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Згідно частин 1, 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 119 Кодексу законів про працю України, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

З огляду на вищевикладене вбачається, що Державне підприємство «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О. Г. Івченка незаконно звільнило позивача з посади, оскільки згідно норм чинного законодавства України, у разі мобілізації, за ним має бути збережено місце роботи та середній заробіток, тому дані вимоги позивача має бути задоволені у повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст.235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Статтею 236 КЗпП встановлено, що в разі затримки власником або уповноваженим ним

органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Зазначена вище стаття КЗпП не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, в цьому випадку - пред`явлення рішення до примусового виконання, що вказують на його бажання поновитися на роботі.

Відповідно до п.32 постанови Пленуму ВС України N 9 від 06.11.92 Про практику розгляду судами трудових спорів з відповідними змінами, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Таким чином враховуючи пояснення позивача, надані суду докази, та встановлені в судовому засідані обставини, - суд вважає позов в частині стягнення середньої зарплати за час вимушеного прогулу обґрунтованими ,та такими що підлягають задоволенню, шляхом стягнення з відповідача 39272,50 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15.05.2015 року на день поновлення позивача на роботі.

Заперечення представника відповідача стосовно того, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період є окремими видами військової служби, які відповідно до Закону передбачать різний порядок призиву та проходження військової служб та такий вид служби як строкова військова служба за призивом під час мобілізації, на особливий період законодавством не передбачена, суд не приймає до уваги, оскільки вони суперечать частині 1, 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» діючого в редакції на момент виникнення спірних правовідносин позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин від сплати судового збору звільняються.

Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача суд приходить до висновку про стягнення з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.3,6,10,11,15,16,57,59,60,88 ЦПК України, у відповідності до ст. 36,119,235 КЗпП, ст..39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка Івченка, третя особа: Військова частина НОМЕР_1 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді інженера конструктора 3 категорії в Державному підприємстві «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченко.

Стягнути з Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченко на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39 272,50 гривень.

Стягнути з Державного підприємства «Запорізьке машинобудівне конструкторське бюро «Прогрес» імені академіка О.Г.Івченко в дохід держави судовий збір у розмірі 551, (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 коп.

Допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ісаков Д. О.