У х в а л а

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на прибудови та поділ майна подружжя, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - на рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_4 звернулась до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 12 січня 1985 року між нею та ОСОБА_5 було укладено шлюб. На час укладання шлюбу у приватній власності ОСОБА_5 перебували 2/16 частини будинку АДРЕСА_1, площа якого за час їх шлюбу збільшилась на 48,37 кв. м за рахунок самовільних прибудов, які були зведені ними за спільні кошти.

Посилаючись на те, що вона не може провести державну реєстрацію права власності на сказані прибудови, оскільки треті особи: ОСОБА_7, який став переможцем прилюдних торгів з реалізації 2/16 частини вищевказаного будинку, та ОСОБА_8 - власник 6/8 частини вказаного житлового будинку, перешкоджають їй та ОСОБА_5 у праві користуванні вказаним будинком та оспорюють їх право власності, просила визнати за нею право спільної сумісної власності на новостворене нерухоме майно - прибудови А-1, А-2, а-1, а-2, а-3, сарай Е, гараж Б будинку АДРЕСА_1; поділити майно, набуте за час шлюбу з ОСОБА_5, виділивши їй холодильник, спальну кімнату, пральну машину, кольоровий телевізор на загальну суму 7 000 грн., а відповідачу відеомагнітофон та автомобіль на загальну суму 60 700 грн., з відповідним стягненням різниці у вартості майна в сумі 23 000 грн.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 травня 2009 року визнано мирову угоду, укладену між сторонами.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 серпня 2014 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

У грудні 2014 року ОСОБА_4 змінила свої позовні вимоги та просила визнати право спільної сумісної власності подружжя на прибудови у будинку АДРЕСА_1, а саме: прибудови А-1, А-2 - житлова кімната площею 21,7 кв. м; коридор площею 2,5 кв. м, сантехнічний вузол площею 9,1 кв. м, котельню площею 3,6 кв. м; прибудови а-1, а-2 - кухня площею 8,0 кв. м; прибудову а-3 - гараж площею 18,6 кв. м; льох під прибудовою а-1, сарай Е, гараж Б, а всього на прибудови житловою площею 21,7 кв. м та загальною площею 41,8 кв. м, а також визнати спільним майном подружжя окрему будівлю гаражу та сараю. В порядку поділу майна подружжя просила визнати за нею та ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини вказаного майна за кожним.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, правильно виходив з того, що спірне майно було реалізовано з прилюдних торгів, відсутність порушень порядку проведення яких була встановлена рішенням апеляційного суду м. Києва від 04 березня 2009 року, а обставини правомірності та законності складання акта опису і арешту майна, оформлення та видачі свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_10 встановлені рішенням апеляційного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року.

При цьому судами зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач на час розгляду справи є власником будь-якої частки у праві спільної часткової власності на вищевказаний будинок, як і доказів того, що прибудови, які були здійсненні до 2004 року, є окремим об'єктом нерухомого майна, що належить їй та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності. Вказане майно знаходиться у користуванні ОСОБА_10, який, придбавши його з прилюдних торгів, не може бути позбавлений цього майна з підстав непроведення ним державної реєстрації права власності.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 - відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

В.С.Висоцька

В.М. Колодійчук