Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 17 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2 до головного лікаря комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральних збитків,

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до головного лікаря комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» (далі - КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району», далі - КЛЗ) ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: визнати неправомірною бездіяльність ОСОБА_3 - головного лікаря КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району» щодо поновлення позивача на посаді лікаря-педіатра дільничного згідно рішення Бобринецького районного суду від 16 лютого 2015 року, зумовлену не створенням належних умов праці та без повернення досудового об'єму роботи на посаді лікаря-педіатра дільничного Бобринецької міської амбулаторії; визнати неправомірними та упередженими дії ОСОБА_3 - головного лікаря КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району» спричинені виданням протиправних документів щодо ОСОБА_2: наказів від 07, 21, 27 травня 2015 року, від 10, 24 червня 2015 року, попередження від 12 травня 2015 року; просив суд скасувати пункт 5 наказу головного лікаря КЛЗ ОСОБА_3 № 36 від 07 травня 2015 року та № 36 від 21 травня 2015 року, № 37 від 27 травня 2015 року, № 12-св від 10 червня 2015 року, № 14-св від 24 червня 2015 року, як протиправні; стягнути з ОСОБА_3 - головного лікаря КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 20 тис. грн (а. с. 39-42).

Позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що 06 травня 2015 року ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області залишено без змін рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2015 року, яким позивача ОСОБА_2 поновлено на посаді лікаря-педіатра дільничного КЛЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» Бобринецької районної ради, однак приступити до роботи позивач зміг не з 07 травня 2015 року, а лише з 12 травня 2015 року. В цей день було отримано наказ № 36 від 07 травня 2015 року «Про поновлення ОСОБА_2 на посаді лікаря-педіатра дільничного», а також графік роботи лікарів-педіатрів та сімейного лікаря на травень 2015 року, бланк попередження від 12 травня 2015 року про пропозицію пройти курси спеціалізації за фахом «Загальна практика-сімейна медицина» в Харківській медичній академії післядипломної освіти на протязі двох місяців з моменту повідомлення та подальше працевлаштування за контрактом.

Крім того, головним лікарем КЛЗ ОСОБА_3 видано ще два накази: № 36 від 21 травня 2015 року «Про призначення дільничного педіатра ОСОБА_2 за обслуговуванням дитячого населення Бобринецького району» та № 37 від 27 травня 2015 року «Про медичне забезпечення населення району в вихідні, святкові та в надурочний час».

Позивач вважає дії та бездіяльність головного лікаря КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району» ОСОБА_3 в сфері управлінської діяльності відносно нього упередженими та неправомірними з тих підстав, що рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 16 лютого 2015 року щодо поновлення позивача на посаді лікаря-педіатра дільничного Бобринецької міської амбулаторії було виконано лише частково. До подачі даного позову відповідач не забезпечила позивача робочим кабінетом, не забезпечила належного його оснащення, не призначила відповідної медичної сестри для повноцінного виконання посадових обов'язків по роботі на дільниці, крім того, позивач пройшов курси підвищення кваліфікації, підтвердив вищу категорію по педіатрії, що дає йому право працювати до 03 січня 2017 року; наказами № 36 від 21 травня 2015 року та № 37 від 27 травня 2015 року було суттєво змінено умови праці позивача, без своєчасного попередження, його згоди на ці зміни та без узгодження даного питання з трудовим колективом.

Моральну шкоду ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що діями та бездіяльністю лікаря КЛЗ ОСОБА_3 завдано йому неймовірних стресових страждань, численними приниженнями в очах у колег по праці, жителів міста та району.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 17 березня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 17 березня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 21 КЗпП України, п. п. 1.1, 9.1 статуту КЛЗ «Центр медико-санітарної допомоги Бобринецького району» позивач ОСОБА_2 перебуває в трудових відносинах з юридичною особою - КЛЗ «Центр первинної медико-соціальної допомоги Бобринецького району» Бобринецької районної ради, з яким укладено трудовий договір, а тому належним відповідачем за вказаним позовом про визнання неправомірні дій та бездіяльність головного лікаря КЛЗ ОСОБА_3, зобов'язання вчинити певні дії, скасування наказів та стягнення моральної шкоди є саме юридична особа, з якою позивач перебуває в трудових відносинах, тобто КЛЗ «Центр первинної медико-соціальної допомоги Бобринецького району» Бобринецької районної ради. Головний лікар КЛЗ ОСОБА_3 є лише працівником вказаної юридичної особи, а тому не може бути відповідачем у даній справі та відповідати безпосередньо перед працівником вказаної установи ОСОБА_2 в рамках заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи допущено порушення норм процесуального чи матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до головного лікаря комунального лікувального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги Бобринецького району» ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування моральних збитків відмовити.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук