Номер провадження 2/754/3444/16
Справа №754/5436/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

08 липня 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Давиденко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак Мирослава Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання договору дарування недійсним.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 01.03.2013 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 У нього це другий шлюб, від попереднього шлюбу має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У відповідача це третій шлюб, від попереднього шлюбу має сина - відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після укладення шлюбу, 20.04.2013 року ним та відповідачем ОСОБА_2 було придбано 28/100 часток квартири АДРЕСА_1, де стали проживати однією сім»єю. Право власності на вказане нерухоме майно було оформлено на відповідача.

Як зазначає позивач, наприкінці 2015 року відповідач ОСОБА_2 скориставшись його довірою та щирим почуттям любові до неї, під впливом психологічного тиску, умовила його надати згоду на укладення договору дарування частки квартири її сину - відповідачу ОСОБА_3 При цьому відповідач зауважувала, що право власності перейде до її сина тільки по документах, виключно, як запобіжний захід стосовно можливих спадкових спорів,а вони фактично і далі будуть проживати та володіти частиною квартири, оскільки є членами сім»ї. Тому, 18.02.2016 року між відповідачами було укладено договір дарування вищевказаного спірного нерухомого майна. В першій декаді квітня 2016 року, повернувшись з відрядження, він (позивач) випадково дізнався, що відповідач ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовною заявою про розірвання з ним шлюбу, що від нього приховала.

На думку позивача, відповідач ОСОБА_2 мала намір без його відома розірвати з ним шлюб та, відповідно, позбавити його статусу члена сім»ї, оскільки він їй більш не потрібен, так як на подаровану нерухомість не має жодних прав власника. Позивач зауважує, що його волевиявлення про надання згоди на дарування частки квартири не було вільним, оскільки було сформовано під впливом психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_2 та обману стосовно подальшого проживання та користування квартирою. При наданні згоди на укладення оспорюваного договору у нього не було наміру позбавити себе права власності на квартиру і, відповідно, приміщення для проживання, оскільки іншого нерухомого майна для проживання у нього немає. Це сталося в зв»язку з його юридичною необізнаністю та хибним уявленням про реальну необхідність цього правочину. Своїми діями відповідач ОСОБА_2 шляхом умовлянь, обману, зловживання довірою та почуттям любові переконала його у необхідності укладання договору та приховала інформацію про те, що взагалі збирається в подальшому виселити його з квартири.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати недійсним договір дарування частки квартири АДРЕСА_1, укладений 18.02.2016 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. за реєстровим номером № 173.

Також, вказуючи на те, що спірна квартира набута у шлюбі, в зв»язку з чим він має право на 50 % її вартості, що становить 88900 грн., позивач на підставі ст.230 ЦК України просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 завдані збитки в подвійному розмірі, що становить 177800 грн., а також витрати по сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_6 позовні вимоги з підстав та обставин, викладених у позовній заяві, підтримали в повному обсязі та просили про їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 проти позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним.

Відповідач ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус КМНО Пірнак М.В, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явились, причини неявки суду не повідомили.

Враховуючи обставини справи та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3 та третьої особи на підставі наявних доказів.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їх представників, вивчивши письмові докази, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.03.2013 року. Від попередніх шлюбів позивач має сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідач має сина - відповідача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.4, 5, 6).

18.02.2016 року між відповідачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір дарування частки квартири, згідно п.1 якого ОСОБА_2 безоплатно передає у власність ОСОБА_3 належну їй на праві власності 28/100 часток квартири АДРЕСА_1.

Згідно п.2 цього договору, відчужувані 28/100 часток квартири належать ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. 20.04.2013 року за реєстром № 673.

Як вбачається з п.18 договору дарування, цей договір укладається за згодою чоловіка дарувальника - позивача ОСОБА_1, на дарування 28/100 часток квартири, що є їх спільною сумісною власністю, викладеною у заяві, засвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірнак М.В. 13.02.2016 року за реєстром № 148 (а.с.7-8).

Позивач та його представник в судовому засіданні просили про задоволення вимог про визнання недійсним договору дарування квартири, вказуючи на те, що волевиявлення позивача про надання згоди на дарування частки квартири не було вільним, оскільки було сформовано під впливом психологічного тиску з боку відповідача ОСОБА_2 та обману стосовно подальшого проживання та користування квартирою.

Відповідач та її представник проти даних тверджень заперечували, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними.

Суд не вбачає підстав для задоволення цих вимог, з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 3 ст.65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч.ч.1, 3, 5 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 230 ЦК України визначено, що в разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі за № 6-93цс16 від 16.03.2016 року, згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз»яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Аналізуючи пояснення позивача та його представника в судовому засіданні, а також зміст позовної заяви, суд прийшов до висновку, що позивачем на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним не надано доказів навмисного введення його відповідачем ОСОБА_2 в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, а його пояснення та пояснення його представника грунтуються лише на припущеннях. Посилання позивача на те, що введення в оману сталось внаслідок його юридичної необізнаності та хибним уявленням про реальну необхідність правочину, не дають підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Крім того, ці посилання також є недоведеними.

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь збитків в розмірі 177800 грн., то суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Оскільки вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь шкоди в розмірі 177800 грн. є похідними від вимог про визнання недійсним договору дарування, в задоволенні яких суд відмовляє в зв»язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю, то відсутні підстави для задоволення і цих вимог.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в їх обґрунтування, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 230, 215, 230, 717 ЦК України, ст.65 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 4, 10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пірнак Мирослава Вікторівна, про визнання договору дарування недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий