Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

24 листопада 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-ї особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення порядку користування квартирою,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що він та відповідач є співвласниками квартири № 44 по вул. І.Кожедуба /колишня ОСОБА_5/, 119 в м. Білій Церкві, йому належить 23/50 частини квартири, а відповідачу -27/50 частин вказаної квартири, яка складається із 2-х жилих кімнат /12,7 кв.м і 16,8 кв.м/, кухні, двох коридорів, ванної, туалета, шафи і лоджії, житлова площа квартири 29,50 кв.м, загальна площа 52,6 кв.м, в квартирі зареєстровані 6 осіб: позивач, відповідач, колишня дружина позивача та сестра відповідача ОСОБА_3, мати відповідача ОСОБА_4, неповнолітні діти позивача ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, фактично в квартирі проживають позивач з сином та відповідач. Між позивачем та відповідачем постійно виникають конфлікти та суперечки з приводу користування спільним майном, щодо оплати коштів за комунальні послуги, оскільки особові рахунки оформлені на імя позивача. А тому позивач просив суд встановити порядок користування приміщеннями вказаної квартири, виділивши йому разом з 2-ма малолітніми дітьми ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 житлову кімнату площею 12,70 кв.м з лоджією 2,3 кв.м; відповідачу разом з матірю ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_3 виділити в користування житлову кімнату площею 16,80 кв.м; підсобні приміщення квартири кухню площею 8,5 кв.м, коридори площею 3,7 кв.м і 4,7 кв.м, ванну площею 3,40 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м, кладову 0,4 кв.м залишити у спільному користуванні.

Позивачем надано письмову заяву щодо розгляду справи без його участі, в якій вказано на те, що він позов підтримує, щодо винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач та 3-ї особи в судове засідання не зявилися, про час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без їхньої участі до суду не надходило, а тому на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України суд вважав за можливе за згодою позивача провести заочний розгляд даної справи.

Оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що квартира № 44 по вул. П.Запорожця /нині ОСОБА_8/, 119 в м.Білій Церкві належала на праві власності позивачу ОСОБА_1 на підставі свідоцтва на право власності на житло від 06.11.2001 року за № 32602, яке було видане згідно з розпорядженням завідуючої комунальною службою приватизації державного житлового фонду міста від 06.11.2001 року за № 1-2-67, квартира приватизована згідно з Законом України Про приватизацію державного житлового фонду, що стверджується копією цього свідоцтва /а.с.13/.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування частини квартири від 07.11.2001 року, ОСОБА_1 подарував на імя ОСОБА_4 27/50 частин квартири АДРЕСА_1, що слідує з копії цього договору, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_9, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1907, на договорі є реєстраційний напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 27/50 частин вказаної вище квартири у реєстровій книзі № 110 за реєстровим номером № 12666 08.11.2001 року /а.с.14/.

В подальшому на підставі договору дарування від 16.11.2001 року ОСОБА_4 подарувала належну їй частину даної квартири на імя ОСОБА_2, що стверджується копією договору, який посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_10, зареєстрованого в реєстрі за № 1-6948, на договорі є реєстраційний напис Білоцерківського МБТІ про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 27/50 частин вказаної вище квартири у реєстровій книзі № 110 за реєстровим номером № 12666 19.11.2001 року /а.с.15/.

Як слідує з копії з технічного паспорта Білоцерківського МБТІ /а.с.16-17/, дана квартира складається з 2-х ізольованих житлових кімнат площею 12,7 кв.м, 16,8 кв.м, кухні площею 8,5 кв.м, коридорів- 3,7 кв.м та 4,7 кв.м, ванної кімнати 2,6 кв.м, туалета 0,9 кв.м, кладови -0,4 кв.м, лоджії -2,3 кв.м, житлова площа квартири становить 29,5 кв.м, загальна площа квартири з лоджією -52,6 кв.м.

Згідно довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 29.09.2016 року /а.с.18/ у квартирі № 44 по вулиці Івана Кожедуба /колишня ОСОБА_5/, 119 в місті Білій Церкві зареєстровані: позивач, відповідач, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4.

З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.11.2015 року, що стверджується копією цього рішення, яке набрало законної сили 20.11.2015 року /а.с.11/.

Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, що слідує з копій свідоцтв про народження дітей /а.с.9-10/.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб /співвласників/ , належить їм на праві спільної власності /спільне майно/.

Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою.

Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обовязок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками.

Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між свівласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15).

Як розяснено в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності /зі змінами/, судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю.

Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника /учасників/ цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

А відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок /зі змінами/, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями /квартирами, кімнатами/ такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення /кухня, коридор тощо/ можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, між співвласниками квартири виникають спори щодо користування цією квартирою, щодо оплати комунальних послуг.

Отже, співвласники не можуть дійти згоди щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном.

Позивач просив суд встановити порядок користування приміщеннями квартири, виділивши йому разом з 2-ма малолітніми дітьми ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 житлову кімнату площею 12,70 кв.м з лоджією 2,3 кв.м; відповідачу разом з матірю ОСОБА_4 та сестрою ОСОБА_3 виділити в користування житлову кімнату площею 16,80 кв.м; підсобні приміщення квартири кухню площею 8,5 кв.м, коридори площею 3,7 кв.м і 4,7 кв.м, ванну площею 3,40 кв.м, туалет площею 0,9 кв.м, кладову 0,4 кв.м залишити у спільному користуванні.

Згідно норм ст.150 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України всі вказані вище особи мають право на користування спірною квартирою, як члени сімї власників цього житла.

Відповідно до норм ст.50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

При такому варіанті встановлення порядку користування приміщеннями квартири, як вказує позивач, одну кімнату буде надано в користування позивачу з двома дітьми різної статі, син старший за девять років; також в користування відповідачу буде надано одну кімнату з матірю та сестрою, тобто, кімнату пропонується виділити в користування 3-х дорослих осіб різної статі, що суд вважає недопустимим.

Позивач в позовній заяві вказує на те, що порядок користування необхідно встановити для того, щоб розділити особові рахунки по оплаті комунальних послуг, які оформлені на його імя.

Але згідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Отже, незалежно від того, на імя кого із співвласників оформлено особові рахунки на оплату комунальних послуг, кожний із співвласників відповідно до розміру його частки у праві власності зобовязаний оплачувати всі витрати по утриманню спільного майна, в т.ч. і комунальні послуги.

А тому проаналізувавши всі надані докази, з врахуванням всіх вищенаведених обставин, суд вважає за неможливе встановити порядок користування приміщеннями квартири, яка складається з 2-х житлових кімнат, між 2-ма співвласниками та 4-ма особами, в т.ч. 2-ма неповнолітніми дітьми, які мають право на користування цією квартирою.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.317, 355, 356, 358, 383, 405 ЦК України, ст. ст.50, 150 ЖК України, ст.ст. 10, 60,88, 209, 212-215,224-226 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути скасоване Білоцерківським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яку може бути подано до суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення воно може бути оскаржене в апеляційному порядку.

Суддя ОСОБА_11