Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2016 Справа №607/21597/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді Дзюбича В.Л., з участю секретаря судового засідання Грабської Ю.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тернопільського міського управління юстиції з участю третіх осіб приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганни Ярославівни, Тернопільської міської ради про визнання недійсними договорів дарування нежитлового приміщення, земельної ділянки та скасування державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення і земельну ділянку, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3, Тернопільського міського управління юстиції з участю третіх осіб приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., Тернопільської міської ради про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом площею 0,0178 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною, а також визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. від 26.03.2014 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною. Крім цього, позивач просить скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на вказане нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень тана вказану земельну ділянку для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом про що внести відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником частини приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 47.9 кв.м. та 9/1000 частки приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 4.1 кв.м., розташованих за адресою : АДРЕСА_1. ФОП ОСОБА_2 є власником 991/1000 частки нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1. Вказана будівля знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0.0178 га. 20.06.2011 р. на підставі рішення Тернопільської міської ради, земельну ділянку площею 0.0178 га. надану для обслуговування продуктивного магазину з офісом вирішено продати у власність відповідача ОСОБА_2 12.07.2011 року на підставі вище зазначеного рішення ТМР укладено договір купівлі - продажу вказаної земельної ділянки між ТМР та ФОП ОСОБА_2 На підставі рішення господарського суду від 17.06.2014 року зазначений договір купівлі - продажу земельної ділянки визнанно недійсним та скасовано держану реєстрацію права власності відповідача ОСОБА_2 про що зобов»язано внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Проте, державним реєстратором у вчиненні зазначених дій відмовлено у зв»язку із здійсненою реєстрацією переходу права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 від відповідача ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 на підставі договору дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом площею 0,0178 га., що розташована в АДРЕСА_1, а також договору дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, по АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. укладених 26.03.2014 р.

Укладенні договори дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень та земельної ділянки по АДРЕСА_1 суперечать нормам чиного законодавства та суттєво порушують майнові інтереси та права позивача, оскільки ними припинено право спільної часткової власності в тому числі ОСОБА_1 на нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень та позбавлено позивача права на земельну ділянку по АДРЕСА_1. На подарованій земельній ділянці знаходиться нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, співвласником якого є позивач, тому наявність договору дарування як земельної ділянки так і нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 порушує права і законні інтереси позивача.

Представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали з мотивів викладених в позовній заяві та просять позов задовольнити. Пояснили, що відповідачі порушують права та інтереси ОСОБА_1., який, є співвласником частини приміщення. На момент дарування ОСОБА_2 ОСОБА_3 нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1, ОСОБА_2 не був одноособовим власником цього приміщення і умисно подарував спірне нежитлове приміщення з метою позбавлення позивача права на 9/1000 частин нежитлового приміщення, чим завдав йому значної шкоди, оскільки уклавши договір дарування припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 на нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, а також право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цого нежитлового приміщення.

Відповідачі та їх представник позову не визнають посилаючись на те, що у ОСОБА_1 згідно ст: 120 ЗК України не виникло право на частину земельної ділянки в зв'язку із - купівлею частини приміщення, дана земельна ділянка була надана ОСОБА_2 в оренду на будівництво та обслуговування цілого будинку із приміщеннями, яка в подальшому ним придбана для підприємницької діяльності, будь-яких порушень вимог законодавства, прав чи інтересів позивана укладанням договору не було. Крім цього, зазначають, що ОСОБА_1 має право на укладення сервітуту, однак із такими вимогами не звертався.

Дослідивши та оцінивши докази, суд встановив суд встановив наступні обставини справи.

Із договору купівлі - продажу часток приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень серії ВКС №828385 посвідченого 16.01.2008 року за реєстровим номером №98 вбачається, що ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_5 частину приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 47.9 кв.м., а саме 1-2 склад пл.19.3 кв.м., 1-3 склад пл.13.1 кв.м., 1-4 прим. пл.13.8 кв.м., 1-8 туал. пл.1.7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, а також 9/1000 частки приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 4.1 кв.м., а саме: 1-5 кладова пл.4.1 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.

Із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №17380328 від 16.01.2008 року виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що відповідач ОСОБА_6 є власником 991/1000 частини приміщення магазину із надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право вланості від 29.12.2002 року, а позивач ОСОБА_1 є власником 9/1000 частин приміщення магазину із надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 11.01.2008 року.

Крім того, із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер №17379446 від 16.01.2008 року виданого ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що у власності ОСОБА_1 перебуває частина приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень площею 47.9 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу від 11.01.2008 року.

Належні ОСОБА_1 приміщення загальною площею ( 4.1+47.9) 52 м.кв. по АДРЕСА_1 використовуються під аптечний склад.

20.06.2011 року Тернопільська міська рада прийняла рішення №6/9/70 «Про продаж суб»єкту підприємницької діяльності ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0.0178 га. несільськогосподарського призначення для обслуговування продуктового магазину з офісом за адресою АДРЕСА_1», на підставі якого між Тернопільською міською радою та ОСОБА_2 12.07.2011 року укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0.0178 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності. Договір посвідчено нотаріально.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 23.01.2013р. по справі №9104/136484/11 постанову Тернопільського міськрайонного суду від 03.10.2011р. по справі №2-а-18188/11 скасовано, визнано протиправним та скасовано рішення Тернопільської міської ради від 20.06.2011р. №6/9/70 «Про продаж земельної ділянки площею 0.0178 га несільськогосподарського призначення для обслуговування продуктового магазину з офісом за адресою АДРЕСА_1, підприємцю ОСОБА_2.». Постанова мотивована тим, що викупу підлягає та частина земельної ділянки, на якій розміщений об'єкт нерухомості і частина земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, з врахуванням права власності позивача - ОСОБА_1 на даний об'єкт нерухомості. Згідно із висновкми адміністративного суду, при прийнятті Тернопільською міською радою рішення №6/9/70 від 20.06.2011 р. ( яке стало підставою для укладення спірного договору) не враховано земельних прав позивача, чим порушено вимоги ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України. В силу ст.254 КАС судове рішення набрало законної сили і станом на 17.06.2014 року є чинним.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини які встановленні під час розгляду справи №9104/136484/11 мають безпосереднє відношення до сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1, тому відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають повторному доказуванню під час розгляду даної справи.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 17.06.2014 року по справі №921/256/14-г/6, визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки укладений 12.07.2011 року між Тернопільською міською радою та суб»єктом підприємницької діяльності ОСОБА_2, посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за №997; скасовано державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.0178 га. по АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), про що вирішено внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні від 25.07.2002 року у справі «Совтрансавто - Холдинг» проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь - якому рішенні суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

При розгляді справи судом встановлено, що земельна ділянка площею 178 кв.м. надавалася підприємцю ОСОБА_2 в оренду для будівництва приміщень. На даній земельній ділянці у 2002 році ОСОБА_2 здійснено будівництво магазину з надбудовою офісних приміщень, яких єдиним власником був ОСОБА_2 із 2002 року.

Позивач ОСОБА_1 у 2008 році придбав частину приміщення у попереднього власника ОСОБА_5. який не був власником частини земельної ділянки, право користування чи право власності на частину земельної ділянки за ОСОБА_5 не оформлялося, частина земельної ділянки не виділялася, розміри частини земельної ділянки не визначалися.

При купівлі ОСОБА_1 частини приміщення у будівлі по АДРЕСА_1, сторонами договору не було визначено розміри земельної ділянки, яка зайнята придбаною частиною приміщення та розміри земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування, за відсутністю у ОСОБА_5 на момент укладення договору купівлі-продажу частини приміщень визначених розмірів земельної ділянки.

07.03.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Тернопільського міського управління юстиції Сагайдак І.В. прийнято рішення №11468868 про державну реєстрацію права приватної власності на приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, з розміром частки 1/1 за ОСОБА_2 та видано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №18725924.

Разом з тим, 28.09.2015 р. у реєстрації права спільної часткової власності на вказане вище нерухоме майно (розміром частки 9/1000) за заявою позивача державним реєстратором було відмовлено з посиланням на наявність реєстрації цього ж права в цілій частці.

Під час розгляду Господарським судом Тернопільської області справи №921/256/14-г/6 про скасування реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку по АДРЕСА_1, 26.03.2014 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень по АДРЕСА_1 та договір дарування земельної ділянки за адресою : АДРЕСА_1 загальною площею 0.0178 га. кадастровий номер НОМЕР_1, посвідченні приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., що додатково стверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.03.2014 р. індексний номер витягів: 19569447 та №19571011 у яких вказано, що ОСОБА_2.є одноосібним влаником вказаного нерухомого майна, що не відповідає дійсності.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Сагайдак І.В., Реєстраційна служба Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області від 22.10.2014 року за №16646774 відмовлено у внесенні запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2, відкритого на об»єкт нерухомого майна - земельну ділянку по АДРЕСА_1, оскільки право власності ОСОБА_2 припинено (здійснена реєстрація переходу права власності).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Отже, як вбачається із вище зазначеного, приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а саме за ОСОБА_2 значився розмір частки 991/1000, а за ОСОБА_1 - частка 9/1000 вказаного приміщення, договір про виділ в натурі частки із вказаного нерухомого спільного майна між зазначеними особами не укладався.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 20.10.2015 року у справі №819/1790/15, яка залишена без змін Львівським апеляційним адміністративним судом, рішення про державну реєстрацію права власності на приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 визнано протиправним та скасовано. Задовольняючи позов, суд виходив із того, що державним реєстратором протиправно здійснено реєстрацію прав на нерухоме майно за заявою ОСОБА_2 від 03.03.2014 року, оскільки така реєстрація проведена без врахування чинних відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, які ідентифікують право спільної часткової власності ОСОБА_2 ( розмір частки 991/1000) та ОСОБА_1 (розмір чатки 9/1000) на приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1, та за відсутності укладеного належним чином між ними договору про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна.

Отже, оспорюваний договір дарування всупереч вище зазначеному, був укладений в частці один до одного щодо усього приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень за адресою: АДРЕСА_1 площею 416.7 кв.м., без врахування чинних відомостей Реєстру прав власності на нерухоме майно, які ідентифікують право спільної часткової власності ОСОБА_2 ( розмір частки 991/1000) та ОСОБА_1 (розмір чатки 9/1000) на приміщення та за відсутності укладеного належним чином між ними договору про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна.

Стаття 627 Цивільного кодексу України, з посиланням на статтю 6 Кодексу передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір, в силу ст. 638 ЦК України вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є предметом договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті мови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За правилами статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями ст. 204 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Змістом ст. 205 Цивільного кодексу України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому. Тому, з огляду на скасування на підставі судового рішення державної реєстрації права власності на приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до якої за ОСОБА_2 було здійснено реєстрацію прав на зазначене нерухоме майно з розміром частки 1/1, незважаючи на частку позивача; зважаючи на те, що право власності є непорушним та охороняється законом, а оспорюваний договір дарування приміщення, частка якого в розмірі 9/1000 належить на праві спільної часткової власності позивачу, є підставою примусового позбавлення останнього права на належну йому частку у вказаному приміщенні, співвласником якого він є, що по своїй правовій природі буде обмеженням його права вільно користуватись своєю власністю, що суперечить Конституції України, тому, суд вважає що позовні вимоги позивача в частині визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. від 26.03.2014 року, який укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, слід задовольнити, визнавши його недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. на підставі договору дарування від 26.03.2014 року про що внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Згідно ст.ст. 116, 128 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

Положення частини 1 стаття 120 Земельного кодексу України, встановлюють, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Відповідно до частини 4 статті 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до стаття 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного),будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Враховуючи викладенні обставини, з врахуванням положень ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України, суд приходить до переконання, що оскаржуванні договори дарування зачіпають та порушують земельні права позивача.

Із правових позицій Верховного суду України вбачається, що аналіз положень ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України дає підстави вважати, що з моменту набуття права власності на жилий будинок (будівлю або споруду) у набувача виникає право (власності чи користування) на земельну ділянку, на якій знаходиться цей об'єкт, а з ним - і обов'язок сплачувати земельний податок чи орендну плату.

У частинах 1, 2 ст. 125 ЗК України встановлено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Питання переходу права на земельну ділянку у разі набуття права на жилий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюється статтями 120 ЗК та 377 ЦК.

Нинішня редакція цих норм чітко встановлює, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

Водночас ст.120 ЗК і в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, не давала підстав для іншого розуміння її змісту.

Отже, у даному випадку мають застосовуватися спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці, за наведених обставин - ст. 120 ЗК та ст. 377 ЦК (щодо відносин, які викникли після 1 січня 2004 р.), а не загальні норми, які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку як окремий об»єкт.

Таким чином, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором. У випадку, якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування, при цьому документами, які посвідчують право на землю, є відповідні документи, які видавалися при її наданні.

З огляду на вище перелічене, з огляду на той факт, що оскаржуванний договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом площею 0,0178 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, який укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я. зачіпає та порушуює земельні права позивача, беручи до уваги скасування рішення Тернопільської міської ради від 20.06.2011р. №6/9/70 «Про продаж земельної ділянки площею 0.0178 га несільськогосподарського призначення для обслуговування продуктового магазину з офісом за адресою АДРЕСА_1, підприємцю ОСОБА_2.» та визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки загальною площею 0.0178 га. (кадастровий номер НОМЕР_1), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для здійснення підприємницької діяльності від 12.07.2011 року укладеного між Тернопільською міською радою та підприємцем ОСОБА_2 на підставі цього акта, суд вважає, що позовні вимоги прозивача про визнання недійсним зазначеногодоговору також підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.203, 204, 205, 215, 317, 321, 356, 358, 377, 627, 638 Цивільного кодексу України, ст.ст. 116, 120 ч.ч.1,4, 125 ч.ч.1, 2, 128 Земельного кодексу України, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,

В И Р І Ш И В:

Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом площею 0,0178 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в АДРЕСА_1 від 26.03.2014 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною.

Визнати недійсним договір дарування нежитлового приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. від 26.03.2014 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганною Ярославівною.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення магазину з надбудовою офісних приміщень, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 416,7 кв.м. на підставі договору дарування від 26.03.2014 року про що внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на земельну ділянки для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, для обслуговування продуктового магазину з офісом площею 0,0178 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26.03.2014 року про що внести відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 121,80 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 121,80 гривень сплаченого позивачем судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Дзюбич В.Л.