Номер провадження 2/243/3491/2016
Номер справи № 243/6888/16-ц
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
«06» вересня 2016 року Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Хаустової Т.А.,
за участю секретаря судового засідання Шевченко В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №19 Слов»янського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно,-
Договір не був посвідчений нотаріально, оскільки під час укладення договору на біржі йому та відповідачам пояснили, що угоди, зареєстровані на біржах, не потрібно посвідчувати нотаріально.
Відповідно до вищевказаного договору право власності на квартиру АДРЕСА_1»янську було зареєстровано за ним в КП «БТІ» в реєстрову книгу під № 5268/9а 342со від 27 грудня 1999 року.
Однак, відповідно до чинного законодавства, а саме ст. 657 ЦК України договори про відчуження нерухомого майна укладаються у письмовій формі і підлягають нотаріальному посвідченню.
Зважаючи на це, Договір купівлі- продажу квартири №60 від 07 грудня 1999 року, укладений у Слов»янському філіалі Краматорської Універсальної біржі «ПРИМУС», не є належним документом, який би посвідчував його право власності на квартиру, хоча при укладенні договору вони з відповідачами домовилися про всі істотні умови, виконали обов»язки за договором і відбулося його повне виконання.
Він намагався розшукати відповідачів з проханням посвідчити договір нотаріально, проте, позитивних результатів це не дало.
Зважаючи на викладене вище, фактично він є власником квартири, його право власності зареєстровано відповідно до чинного на час укладення договору законодавства, проте у нього відсутній документ, який міг би підтвердити його право власності. Крім того, в Договорі припущено помилку в загальній площі квартири, оскільки фактична площа складає 65,4 кв.м, а не 65,5 кв.м, як зазначено в договорі.
Просить суд визнати дійсним Договір купівлі продажу квартири №60 від 07 грудня 1999 року, укладений у Слов»янському філіалі Краматорської Універсальної біржі «ПРИМУС» між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, як продавцями та ним ОСОБА_1, як покупцем.
Визнати за ним, ОСОБА_1 право власності на трикімнатну квартиру №44 загальною площею 65, 4 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, розташовану за адресою Донецька область місто Слов»янськ вулиця Олімпійська будинок №6.
Позивач ОСОБА_1 до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 23). 06 вересня 2016 року позивач направив до суду Заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, та задовольнити його позовні вимоги ( а.с. 24 ).
Відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до судового засідання не з»явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи кореспонденція, яка направляється судом на адресу відповідачів ними не отримується ( а.с. ).
У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається:
-юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців;
-фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку».
Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов»язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з»явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідачі повідомлені у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні і не використали положення про процесуальне представництво в суді і тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.
Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з»явилися, від них не надійшло повідомлення про причини неявки, не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення.
Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню повністю з огляду на їх законність та обгрунтованість.
У відповідності до статті 1 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у різі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав є визнання права.
Згідно зі ст. 655 ЦК України „ За договором купівлі-продажу одна сторона ( продавець) передає або зобовязується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно ( товар) і сплатити за нього певну грошову суму».
Згідно зі ст. 657 ЦК України « Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу житлового будинку ( квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації»
Як встановлено в судовому засіданні, 07 грудня 1999 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, як продавцями та позивачем ОСОБА_1, як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири № 44 загальною площею 65,4 кв.м житловою площею 38,8 кв.м, розташованої за адресою - вулиця Олімпійська будинок №6 місто Словянськ Донецької області. Даний Договір купівлі- продажу квартири №60 було посвідчено в Слов»янській філії Краматорської універсальної біржі «Примус» під реєстровим номером 60 від 07 грудня 1999 року та зареєстровано в КП « БТІ» міста Словянська за реєстровим № 5268/9а-342со від 27 грудня 1999 року ( а.с.9-14).
Згідно умов даного договору обєкт нерухомості квартира АДРЕСА_2, проданий за десять тисяч гривень, які Продавець одержав від Покупця до підписання цієї Угоди.( а.с.9). Договір засвідчений відповідними підписами сторін договору: продавцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та покупцем ОСОБА_1
З огляду на наведене суд визнає, що між сторонами укладений письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна житлового будинку, який передбачений актами цивільного законодавства, однак не здійснене його нотаріальне оформлення.
Правочин, який вчинений у письмовій формі, відповідно до положень ст. 209 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. За правилами ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації.
У відповідності до ч.2 ст. 220 ЦК України»Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення не вимагається».
Це можливо за дотримання таких вимог:1) сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору;2)така домовленість підтверджується письмовими доказами;3) відбулося повне або часткове виконання договору;4) одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення. Однак, це правило не може бути застосоване: якщо сторонами не було досягнуто домовленості щодо всіх істотних умов договору; якщо відсутні письмові докази того, що така угода мала місце; якщо не відбулося повне або часткове виконання договору. Крім того, має бути встановленим факт ухиляння іншої сторони від нотаріального посвідчення договору.
Зміст договору, згідно до вимог ч. 1 ст. 628 ЦК України, становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору купівлі-продажу, як випливає зі змісту статей 655 і 656 ЦК України, є умови про предмет і ціну.
У відповідності до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9 -« З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.
Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таким правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.
При розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. України ».
В свою чергу, приписами статті 220 ЦК України визначено: 1) У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 2) Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України « Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.»
У відповідності до роз»яснень, викладених у п. п. 5, 6 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно з якими вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).
Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Відповідно до п. 37 Постанови № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
Тому суд вважає, що оскільки в судовому засіданні встановлено, що на теперішній час укласти Договір купівлі-продажу домоволодіння у зв»язку з відсутністю відомостей про місцезнаходження відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 , то є підстави для застосування частини 2 ст. 220 ЦК України і тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно підлягають задоволенню повністю.
Окрім того, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст. 346 « Право власності припиняється у разі:
- відчуження власником свого майна.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,10,60,212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст. 209, 220,328, 346, 392, 628,655,656,657 ЦК України, п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року за № 9, суд , -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання угоди дійсною, визнання права власності на нерухоме майно, задовольнити повністю.
Визнати дійсним Договір купівлі продажу квартири №60 від 07 грудня 1999 року, укладений у Слов»янському філіалі Краматорської Універсальної біржі «ПРИМУС» між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, як продавцями та ним ОСОБА_1, як покупцем.
Припинити право власності ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на трикімнатну квартиру №44 загальною площею 65, 4 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, розташовану за адресою Донецька область місто Слов»янськ вулиця Олімпійська будинок №6.
Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцем селища Черкаське Слов»янського району Донецької області, РНОКПП НОМЕР_1 право власності на трикімнатну квартиру №44 загальною площею 65, 4 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, розташовану за адресою Донецька область місто Слов»янськ вулиця Олімпійська будинок №6.
До суду відповідачем може бути подана заява про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення суду позивачем може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Словянський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення, а відповідачем, в такий же строк з дня залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення постановлено і підписано в нарадчий кімнаті в одному примірнику.

Головуючий:

Суддя Словянського міськрайонного суду Т.А.Хаустова.