АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №641/1705/13-ц Головуючий суддя І інстанції Боговський Д.Є.
Провадження № 22-ц/790/4008/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

25.02.2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на його користь суму боргу за договором позики від 01.07.2010 року в сумі, еквівалентній 13639,00 доларів США та пеню за прострочення виконання зобовязань в розмірі 1856000,00 грн., відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на ті обставини, що 01.07.2010 року позивач позичив відповідачу 10880 доларів США. На підтвердження цього факту між сторонами того ж дня був укладений у письмовій формі договір позики, посвідчений 01 липня 2010 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 2180. Згідно з зазначеним договором відповідач зобовязався повернути позивачеві кошти не пізніше 01 липня 2011 року у такому порядку та сумах: не пізніше 01 серпня 2010 року-250 доларів США; не пізніше 01 вересня 2010 року-250 доларів США; не пізніше 01 жовтня 2010 року-250 доларів США; не пізніше 01 листопада 2010 року-250 доларів США; не пізніше 01 грудня 2010 року-250 доларів США; не пізніше 01 січня 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 лютого 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 березня 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 квітня 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 травня 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 червня 2011 року-250 доларів США; не пізніше 01 липня 2011 року-8130 доларів США. Однак , відповідач повернув лише 100 доларів США 03 серпня 2010 року. Неповернутими залишилися 10780 доларів США. Суму процентів за користування позикою ОСОБА_4 визначив на підставі ст. 1048 ЦК України за період з 01 липня 2010 року по 19 лютого 2013 року, відповідно до встановленої на той час НБУ облікової ставки, - у розмірі 13539 доларів США. Оскільки відповідач прострочив виконання зобовязання за договором позики на 928 днів, тому з передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України підстав позивач просив стягнути також 3% річних за час прострочення, що складає 2194 доларів США. Крім того, оскільки за умовами п. 7 договору позики передбачено сплату пені 2000 грн. за кожен день прострочення від суми заборгованості, позивач просив стягнути пеню з 06 серпня 2010 року по 19 лютого 2013 року складає 1856000 грн.00 коп. Враховуючи офіційний курс НБУ один доларів США 7,9930 грн., всього позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3 борг у сумі 13639 доларів США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також штраф (пеню) за прострочення відповідачами своїх зобовязань за договором позики від 01 липня 2010 року у сумі 1856000грн.00 коп., судові витрати покласти на відповідачів.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 12 вересня 2013 року позовні вимог частково задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу з урахуванням нарахованих процентів за договором позики від 01.07.2010 року в розмірі 216434 грн.44 коп., вирішено питання щодо судових витрат.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 28 квітня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким заочним рішенням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що рішення незаконне, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судова колегія,вислухавши суддю доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інший речей, визначених родовими ознаками.

Згідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

2. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

3. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

4. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Судом встановлено, що за умовами укладеного між сторонами у нотаріальній формі договору позики від 01 липня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_4 в борг 10880 доларів США, які відповідачі зобовязалися повернути частинами, з розстроченням, а остаточно - до 01.07.2011 року. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання з повернення позики виконали лише на суму 100 доларів США, неповернутими залишилися 10780 доларів США.

Відповідно до умов підпункту 2 пункту 4 договору позики простроченням виконання зобовязань за цим договором є недотримання остаточного строку повернення позики, а також чергового платежу більш як на пять днів. Відповідачі всупереч п. 1 договору позики не здійснили повернення частини позики в сумі 250 дол. США у строк до 01 серпня 2010 року.

При цьому не надання ОСОБА_3, ОСОБА_5 до суду письмових розписок, або інших письмових доказів про повернення залишку боргу, у світлі положень ч.ч. 3, 4 ст. 545 ЦК України про наслідки відсутності боргового документу у боржника, підтверджує висновки районного суду про доведеність боргу у відповідачів.

Однак реальний характер договору позики не позбавляє сторони після отримання позичальником від позикодавця грошових коштів у борг від обовязку укласти відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України цей договір у письмовій формі, тому заперечення скарги про незаконність таких дій є безпідставними, а рішення суду про стягнення боргу є законним і обґрунтованим.

При цьому позивач обрахував розмір трьох процентів річних від простроченої відповідачами суми лише за період з 06.08.2010 року по 19.02.2013 року в розмірі 565 доларів США. Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях, а якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Загальний розмір основного боргу відповідачів перед позивачем складається із суми неповернутої частини позики в розмірі 10780 доларів США, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ в розмірі 2194 дол. США, трьох процентів річних від простроченої поверненням суми боргу в розмірі 565 Доларів США, що в сумі дорівнює 13 599доларів США, що згідно до офіційного курсу НБУ на дату постановлення рішення суду становить 118217,22 грн.

Вказані суми підтверджуються наведеним позивачем розрахунком та ставками НБУ за період користування відповідачами позикою. При цьому закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ на спірні правовідносини не поширюється, оскільки передбачені ст. 625 ЦК України проценти, які є платою за користування чужими грошовими коштами не належать до тих обєктів індексації доходів населення, які вичерпно наведені у ст.. 2 вказаного закону України.

З огляду на те, що відповідачі прострочили строки платежів за договором позики і не внесли їх у визначений договором термін, районний суд обґрунтовано та відповідно до наведеної норми ч. 2 ст. 533 ЦК України визначився з розміром заборгованості у національній валюті за офіційним курсом на день присудження сплати боргу - ухвалення рішення суду. При цьому колегія суддів виходить з того, що відповідно до визначеного у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України принципу справедливого, добросовісного та розумного застосування цивільного законодавства, грошовий еквівалент суми боргу в іноземній валюті, що підлягає сплаті у гривнях, якщо іншого не визначено у договорі чи законі, повинний визначатися за офіційним курсом відповідної валюти не на день виконання, який вже був прострочений боржником, а на день присудження сплати боргу судом, що більш адекватно визначає розмір боргу.

Пунктом 7 вказаного договору позики передбачено, що за прострочення повернення позики позичальник повинний сплатити на користь позивача пеню у розмірі 2000 грн. за кожен день прострочення від суми заборгованості. При цьому суд застосував наслідки спливу річного строку позовної давності, передбаченого ст. 258 ЦК України і стягнув неустойку за один рік за період з 19.02.2012 по 19.02.2013р.р., на підставі чого неустойка складала 732000.00 грн. Районний суд також відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України з власної ініціативи зменшив розмір неустойки, з огляду на те, що вона значно перевищує розмір збитків, задля недопущення надмірного збагачення позичальника, обмежив розмір нарахованої неустойки - пені до розміру основного боргу, 108217,22 грн.

В частині застосування судом наслідків спливу позовної давності рішення суду не оскаржувалося і тому відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційним судом не перевірялося.

Остаточно розмір належного до стягнення з відповідачів на користь позивача боргу за договором позики від 01.07.2010 року за розрахунками суду склав суму 108217,22 грн. основного боргу плюс така ж суму неустойки,а всього 216434,44 грн.

Стаття 612 ЦК України містить положення щодо прострочення боржника.

1. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

2. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

3. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

4. Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Стаття 613 ЦК України визначає правила прострочення кредитора.

1. Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

2. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

3. Боржник не має права на відшкодування збитків, завданих простроченням кредитора, якщо кредитор доведе, що прострочення не є наслідком його вини або осіб, на яких за законом чи дорученням кредитора було покладено прийняття виконання.

4. Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Стаття 614 ЦК України зазначає про вину як підставу відповідальності за порушення зобов'язання

1. Особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

2. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

3. Правочин, яким скасовується чи обмежується відповідальність за умисне порушення зобов'язання, є нікчемним.

Відповідач ОСОБА_3 не надала доказів виконання своїх зобовязань за договором позики. Відсутність позивача за своїм місцем виконання договору позики внаслідок перебування під вартою не перешкоджали відповідачам сплачувати борг шляхом внесення відповідних сум на депозит нотаріусу, як це передбачено ст. 537 ЦК України, тому доводи скарги щодо прострочення кредитора та відсутності їх вини у невиконанні своїх зобовязань за договором позики є безпідставними і тому колегія суддів їх відхиляє.

Не доведеними належними і допустимими доказами є також доводи скарги про те, що відповідачі отримали позику у меншому розмірі, ніж це зазначено ними у письмовому договорі позики, який був укладений у нотаріальній формі.

Висновки суду належним чином вмотивовані, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому з передбачених ст.. 308 ЦПК України підстав апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін.

Оскільки при відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 було відстрочено сплату судового збору, це питання підлягає вирішенню відповідно до правил ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст..ст. 308, 315, 317, 319-325 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 3786 грн.18коп. на рахунок апеляційного суду Харківської області: отримувач УДКСУ у Червонозаводському районі м. Харкова Харківської області, Код ОКПО 37999628; МФО банку 851011; назва банку ГУ ДКСУ у Харківській області; рахунок 0011

Ухвала апеляційного суду набирає чинності після її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя

Судді колегії