Справа № 635/8769/15-ц
Провадження № 2/635/794/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року смт. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області в складі

головуючого судді Назаренко О.В.,

за участі секретаря Васильченко Є.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми,

УСТАНОВИВ:

19.11.2015 року до Харківського районного суду Харківської області подано позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 938062 гривні 46 коп. основної суми боргу за договором позики від 29.08.2015 року з урахуванням індексу інфляції 10% за кожен місяць прострочення сплати боргу в сумі 134455 гривень 62 коп. та 3% річних від суми простроченого боргу.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, пояснивши, що 29.08.2015 року між сторонами у простій письмовій формі укладено договір позики, за яким позивач передала відповідачу 878712 гривень, що на час укладення договору відповідало 41221 долару США строком на один місяць, але відповідач своїх зобовязань не виконав, тому представник позивача просила суд позов задовольнити в повному обсязі з урахуванням законодавства, що регулює наслідки невиконання грошового зобовязання. Але при цьому представник позивача у судовому засіданні не змогла пояснити, для яких цілей позивач передав відповідачу таку значну суму, за яких обставин укладався договір, у якому приміщенні, хто був присутнім при цьому, якими купюрами передавались грошові кошти та походження у позивача такої значної суми вільних коштів. Відсутні такі відомості і в поданому позивачем позові. З метою зясування дійсних обставин, повязаних із укладанням та виконанням договору позики, суд визнав обовязковою явку у судове засідання позивача для дачі особистих пояснень. Незважаючи на таку ухвалу суду позивач ухилилась від явки до суду та не скористалась можливістю пояснити суду про обставини, за яких укладалась угода. Суд неодноразово відкладав розгляд справи з метою надання позивачу можливості зявитися до суду, але позивач такою можливістю не скористалась, ухилилась від явки до суду та від дачі особистих пояснень, тому суд розглянув справу за відсутності позивача, лише з участю представника позивача і на підставі тільки тих доказів, що містяться в матеріалах справи.

Відповідач у судовому засіданні не визнав позовних вимог, пояснивши, що він працював на підприємстві позивача, яка займала посаду директора. Підприємство займалось купівлею лому металу, а відповідач постійно займався закупівлями металобрухту в іншому регіоні. Розрахунки проводились за готівку без будь-якого бухгалтерського обліку, про що відповідач звертався до правоохоронних органів. 29.08.2015 року позивач в присутності дійсного власника підприємства та начальника служби безпеки підприємства примусили відповідача написати таку розписку з метою визнання нібито факту недостачі. Написання такої розписки відповідач не заперечує, але пояснив, що не отримував коштів від позивача. Також відповідач письмово подав суду свої пояснення, в яких зазначив, що при перевезенні готівки в сумі 300 000 гривень, що належали позивачу, в результаті нападу іншого співробітника поранено, а грошові кошти викрадені, що і стало причиною написання такої розписки

Вислухавши у судовому засіданні пояснення представника позивача, відповідача та дослідивши надані суду докази, судом встановлено наступне.

29.08.2015 року відповідач власноруч написав розписку, в якій зазначив, що отримав від позивача 878712 гривень, що еквівалентно 41221 доларів США. Строк повернення боргу визначено в 1 місяць до 29 вересня 2015 року включно. Визначена відповідальність за прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 10% в один місяць. Крім того визначено, що борг повертається у гривні, але при цьому сума боргу визначається як еквівалент 41221 долару США. Відповідач в розписці зазначив, що цією розпискою підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання коштів.

Згідно ст. ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч. ч. 1,2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В справі № 6-63 цс-13 своєю постановою від 18 вересня 2013 року Верховний Суд України виклав правовик висновок, який полягає в тому, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

При розгляді справи Харківським районним судом Харківської області за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу суд вважає необхідним відступити від такої правової позиції з наступних мотивів.

Правовий висновок про те, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей» формально не є висновком щодо застосування норм права. Цей висновок визначає правову природу і значення розписки як доказу в цивільному судочинстві, оскільки встановлює які саме обставини підтверджуються борговою розпискою і визначає фактично як саме суди повинні оцінювати наявність розписки при вирішенні спорів про стягнення суди боргу.

Проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Крім того, відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Отже, не завжди наявність розписки є фактом отримання коштів та укладення договору позики.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Суд вважає, що реальність договору, в тому числі реальність передачі грошових коштів повинна у судовому засіданні підтверджуватись не тільки однією розпискою, як в даному випадку намагається переконати суд представник позивача.

Судом встановлено, що визнається сторонами той факт, що відповідач знаходився по відношенню до позивача у підлеглому стані, має незначні доходи, не займається підприємницькою діяльністю. Сторони визнають, що такий договір не був забезпечений жодним засобом і відповідача було звільнено одночасно з написанням такої розписки.

Суд враховує той факт, що предметом договору в даному випадку є значні кошти в сумі 41211 доларів США, а тому реальне виконання такого договору не може бути ніким непоміченим, тому що витрата такої суми залишає обєктивну інформацію у вигляді придбаного майна, виконання іншого боргового зобовязання, повинні бути свідки раптового збагачення позичальника, що витрачає кошти на свою користь та інші подібні факти.

В даному випадку не тільки відсутні будь-які факти витрати відповідачем значних сум, а більше того, представник позивача взагалі не змогла пояснити мети укладення такого договору та обставин, за яких відбувались такі події. Не підтверджено і того факту, чи мала сама позивач у своїй власності такі значні вільні кошти. Викликає значний сумнів і розумність дій позивача, яка зі слів її представника позичила таку суму своєму найманому працівнику без будь-яких гарантій та в той самий день його і звільнила, залишивши без заробітку. Такі сумніви є обґрунтованими, оскільки поведінка позивача, що ухилилась від явки до суду та ухилилась від пояснень з приводу спірних правовідносин, що склалися між сторонами. Зазначене свідчить про те, що таким договором сторони приховали якісь інші правовідносини.

Про те поведінка відповідача після написання такої розписки є більш природньою. Усвідомивши наслідки написання такої розписки, він звернувся до правоохоронних органів із відповідними заявами про злочин. Ніяким чином не спростовані пояснення відповідача про те, що він втратив кошти позивача в сумі 300000 гривень в результаті розбійного нападу під час перевезення готівки в місті Суми, коли іншого співробітника було поранено.

Аналізуючи всі ці обставини суд вважає, що на підтвердження обґрунтованості своїх вимог позивачем в якості доказу надано лише розписку, написану відповідачем, при цьому суду не надано жодних обєктивних даних про обставини укладення такого договору, мету укладення договору та на які цілі такі кошти витрачались протягом короткого строку дії договору. Неспростовані доводи відповідача про інші обставини, за яких він виконуючи свої службові обовязки втратив грошові кошти, що належали позивачу і ніяких пояснень з цього приводу з боку позивача суду не надано. Ніяких розумних пояснень поведінки позивача щодо видачі незабезпеченої позики на короткий строк своєму підлеглому з одночасним його звільненням за відсутності між сторонами дружніх, або інших довірительних стосунків суду не надано.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в даному випадку наявність лише однієї розписки, хоча і написаної відповідачем, не може підтверджувати отримання боржником від кредитора певної грошової суми, оскільки позивач ухиляється від пояснень щодо обставин укладення договору, відповідач заперечує проти отримання коштів і приводить свої доводи, які не спростовуються позивачем. При цьому позивач вважає достатнім доказом лише сам факт написання розписки і не має наміру досліджувати інші обставини, повязані із спірними правовідносинами, що склалися між сторонами. З урахуванням підлеглого стану відповідача по відношенню до позивача, наявності факту звільнення безпосередньо після написання розписки, відсутності будь-яких розумних пояснень мети укладення договору з боку позивача, невизначеності цілей позики і обєктивних даних витрати значної суми коштів, суд вважає недоведеним факт передачі позивачем відповідачу суми боргу за розпискою від 29 серпня 2016 року в розмірі 878712 гривень і суд вважає необхідним повністю відмовити в задоволенні позову за недоведеністю.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові витрати суд відносить за рахунок позивача.

Керуючись ст. ст. 10,11,60,61,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволені позовних вимог повністю відмовити.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 віднести за її рахунок.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду, а особами, без участі яких постановлено рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляцію не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: Назаренко О.В.