Ухвала
іменем україни
10 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Фаловської І.М., Гримич М.К., Ткачука О.С.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району до ОСОБА_1 , третя особа Квартирно-експлуатаційний відділ м. Житомира, про виселення з житлового приміщення у гуртожитку, за касаційною скаргою Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району на рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2014 року Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 проживає у житловому приміщенні Міністерства оборони України не маючи на це правової підстави, оскільки вселилася як член сім`ї військовослужбовця, проте з останнім на даний час шлюб розірвано. Добровільно звільнити житлову площу відмовляється.

Враховуючи викладене, Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району просило виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 22 грудня 2015 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року (далі ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Судами встановлено, що 20 січня 1998 року військовою частиною НОМЕР_1 видано ОСОБА_2 ордер на зайняття квартири АДРЕСА_2 у складі 3-х осіб: він, його дружина ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_3 , 1993 року народження.
Відповідач зареєстрована у вказаному житловому приміщенні з 06 лютого 1998 року.
З 11 лютого 1998 року ОСОБА_1 працює до даного часу в Житомирській загальноосвітній шкоді І-ІІІ ступенів № 27 на посаді вчителя.
17 квітня 1998 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано і у подальшому ОСОБА_2 виселився із гуртожитку та припинив військову службу.
20 квітня 1998 року військовою частиною НОМЕР_2 видано ордер ОСОБА_1 на зайняття вищевказаної квартири на двох осіб: вона та дитина.
Гуртожиток є власністю Міністерства оборони України і перебуває на балансі Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району з 21 квітня 2010 року згідно акту прийняття-передачі основних засобів.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Змінюючи предмет позову, позивач просив виселити відповідача із займаного нею житлового приміщення на підставі статей 4, 5, 18, 132 ЖК України та наказу Міністра оборони України № 737, оскільки відповідач, як колишній член сім`ї військовослужбовця, яка не має відношення до Міністерства оборони України і у трудових відносинах з ним не перебуває, повинна звільнити житлову площу у гуртожитку після розірвання шлюбу з особою, якій видано ордер на проживання.
Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 132 ЖК України передбачено виселення з гуртожитків осіб, зазначених у ст. 127 ЖК України сезонних, тимчасових працівників і осіб, що працювали за строковим трудовим договором, а також осіб, що вчились у навчальних закладах.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року № 6-71цс11, закріплені у ст. 125 та ч. 3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.
Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку, що статті 127-131 ЖК України не передбачають підстав для виселення членів сім`ї колишнього працівника, які правомірно вселилися у кімнату гуртожитку, а ст. 132 ЖК України на вказані правовідносини не поширюється. Посилання на ст. 132 ЖК України як підставу виселення з гуртожитку відповідача, особи яка не перебуває у трудових відносинах із організацією, є помилковим.
Судом також встановлено, що після розірвання шлюбу, а саме 20 квітня 1998 року, ОСОБА_1 отримала ордер на вселення у спірну кімнату гуртожитку разом із своєю дитиною, тобто набула законне право на проживання у гуртожитку.
Відповідно до ст. 59 ЖК України порушення порядку видачі ордеру може бути підставою для пред`явлення вимоги про визнання його недійсним.
На час розгляду справи ордер від 20 квітня 1998 року є чинним і у судовому порядку недійсним не визнавався.
Крім того, між сторонами укладено договір найму житла від 15 червня 2010 року, відповідно до умов якого відповідачу на підставі ордера від 20 квітня 1998 року у безстрокове користування надано кімнату АДРЕСА_1 . Вказаний договір є чинним, що не заперечується представником позивача.
Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями ст. 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.
Оскільки відповідач проживає у гуртожитку на підставі цивільно-правового договору, строк якого не закінчився, то власник гуртожитку має право звернутися до суду за захистом своїх прав на підставі положень ЦК України.
Зазначений висновок суду узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-503цс15, яка відповідно до норм ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що відповідач правомірно вселилася у гуртожиток як члена сім`ї військовослужбовця, в подальшому отримала інший ордер на своє ім`я, який не визнаний недійсним. Крім того, між сторонами укладено договір найму спірного приміщення, який є чинним.
Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав, які вказані, зокрема, у заяві про зміну позовних вимог, для задоволення позову.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи касаційної скарги на правильність висновків апеляційного суду не впливають та їх не спростовують.
Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу Будинкоуправління № 3 Житомирської квартирно-експлуатаційної частини району відхилити.
Рішення апеляційного суду Житомирської області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська
М.К. Гримич
О.С. Ткачук