Справа № 0907/2-5221/2011
Провадження № 2-р/344/1/16
У Х В А Л А

20 квітня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря ПрокопівС.Р.

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника позивача про роз`яснення судового рішення від 27/12/2011 р., -

ВСТАНОВИВ:

в заяві та доповненнях до неї вказано, що представнику позивача не зрозуміло рішення Івано-Франківського міського суду від 27/12/2011 р. про існування зобов`язання відповідача щодо передачі квартири позивачу.

В судовому засіданні представники позивача підтримали заяву та надали пояснення про те, що на їх думку не сплив строк позовної давності за вимогами позивача до відповідача; просили суд встановити обставину існування вказаного зобов`язання.

Відповідно до ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим для осіб, які брали участь у справі, суд за їхньою заявою постановляє ухвалу, в якій роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Подання заяви про роз'яснення рішення суду допускається, якщо воно ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до примусового виконання.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27/12/2011 р відмовлено позивачу в позові із вказівкою на пропуск позовної давності.

В судовому засіданні представники позивача заперечували сплив позовної давності.

При цьому представники позивача просили суд про встановлення фактичних обставин.

Відповідно до ст. 221 ЦПК України стороні спору не гарантовано право на звернення до суду із заявою про заперечення судового рішення чи про вирішення спору на підставі заяви про роз`яснення судового рішення.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В справі Європейського суду з прав людини «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I вказано, що саме національні суди володіють компетенцією тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93) право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

В справі Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

В постанові Верховного Суду України від 23 червня 2015 року №802/3531/14-а вказано, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.78 у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з… питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Аналогічне положення вказано і в справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заява № 29458/04 та N 29465/04).

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 р. відповідно до статті 221 ЦПК роз'яснення рішення суду, а не ухвали, можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз'яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред'явлене до виконання.

Відповідно до п. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином заява спрямована не на роз`яснення судового рішення, а на спростування висновків суду 27/12/2011 р. та переоцінку фактичних обставин спору, а тому вона позбавлена правових підстав і є формою зловживання правом на звернення до суду. Однак суд не є засобом сторін для зловживання правами та не толерує цього.

Відповідно до зазначеного суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в заяві ОСОБА_2 із доповненнями про роз`яснення рішення Івано-Франківського міського суду від 27/12/2011 р., відмовити.

Відповідно до ст. 293 ЦПК України ухвала про відмову у роз`ясненні судового рішення не підлягає оскарженню окремо від судового рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський