Справа № 357/4438/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 липня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дмитренко А. М. ,

при секретарі Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Білій Церкві залі суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що 10.09.2014 року на підставі письмового договору позики, посвідченого нотаріально, він передав в позику відповідачу грошові кошти в сумі 362 500 грн., які відповідач зобовязувався повернути до 10.06.2015 року, але кошти не повернув. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25.01.2016 року, було стягнуто на користь позивача з відповідача суму боргу -362 500 грн., 3 % річних за період з 11.06.2015 року по 28.08.2015 року в сумі 2 353,76 грн., судові витрати у розмірі 3648,54 грн., на даний час суму боргу за рішенням суду відповідач не повернув. Позивач просив суд стягнути з відповідача 3 % річних з простроченої суми за період з 29.08.2015 року по 24.03.2016 року, що становить за 209 календарних днів 6 227,05 грн.; інфляційні втрати з липня 2015 року по лютий 2016 року включно в сумі 8555,00 грн.; проценти за користування грошовими коштами на рівні облікової ставки НБУ з 11.06.2015 року по 24.03.2016 року в сумі 72 758,23 грн., всього 87 540 грн.28 коп. та судовий збір в сумі 875 грн. 40 коп.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позову з врахуванням майнового стану відповідача, який є пенсіонером.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у розгляді даної справи, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково з наступних підстав.

Так, по справі встановлено, що 10.09.2014 року між сторонами по справі було укладено договір позики коштів, згідно якого позивач ОСОБА_1 передав відповідачу ОСОБА_2 у власність грошові кошти в сумі 362 500 грн., які позичальник зобовязувався повернути до 10.06.2015 року, що стверджується копією цього договору, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстровано в реєстрі за № 310.

За рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.11.2015 року по справі № 357/13336/15-ц 2/357/4136/15 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача борг в сумі 362 500 грн., 3 % річних за період з 11.06.2015 року по 28.08.2015 року в сумі 2353,76 грн. та судові витрати в сумі 3648,54 грн., всього 368 502 грн.30 коп., що слідує з копії цього рішення.

Згідно ухвали апеляційного суду Київської області від 25.01.2016 року дане рішення суду першої інстанції залишено без змін, тобто, набрало законної сили, що вбачається з копії ухвали суду апеляційної інстанції.

З матеріалів справи також вбачається, що 18.03.2016 року стягувачу видано виконавчий лист по вказаній вище справі для предявлення його до примусового виконання, а 01.04.2016 року державним виконавцем районного відділу ДВС Білоцерківського міськрайонного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 50862591 щодо виконання зазначеного виконавчого листа, що стверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження.

Як вказує позивач, рішення суду відповідачем не виконано, по виконавчому листу жодні кошти не сплачувалися, доказів протилежного суду представником відповідача не надано.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобовязана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

За ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

У ст.599 ЦК України зазначено, що зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином /а не в силу ухвалення рішення суду/.

В п.п. 17,18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, зокрема, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

За змістом ст. 552, ч.2 ст.625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, згідно приписів вищенаведених правових норм позивач має право вимагати від відповідача сплати індексу інфляції та 3 % річних з простроченої суми за весь час прострочення виконання грошового зобовязання.

Позивачем проведено розрахунок суми інфляції згідно індексів інфляції за даними Держкомстату України за період липня 2015 року по лютий 2016 року включно, а саме: /липень -99,0, серпень -99,2, вересень -102,3, жовтень -98,7, листопад -102,0, грудень 2015 р. -100,7, січень 2016 р. -100,9, лютий 2016 р. -99,6 / загальний 102,36.

362 500 х102,36 % -362 500=8 555 грн.

Розрахунок 3 % річних з простроченої суми за період з 29.08.2015 року /по рішенню суду стягнуто до 28.08.2015 року/ по 24.03.2016 року: 362 500 х 3 % : 365 дн. х 209 дн. прострочення = 6 227 грн.05 коп.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача проценти за користування грошовими коштами починаючи з 11.06.2015 року по 24.03.2016 року на рівні облікової ставки НБУ в сумі 72 758 грн.23 коп.

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За положеннями ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобовязання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Верховним Судом України проведено ОСОБА_4 практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, де вказується, зокрема, на те, що

беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором).

Ця позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 р. у справі № 6-39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобовязання на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК.

В даному випадку позивачем /кредитором/ заявлено вимоги про стягнення також процентів за користування грошовими коштами.

Оскільки розмір процентів за користування грошовими коштами у договорі позики не був визначений, то згідно норм ст.1048 ЦК України він визначається на рівні облікової ставки НБУ, яка становить: з 04.03.2015 року 30% /постанова НБУ від 02.03.2015 р. № 154/; з 28.08.2015 року 27 % /постанова НБУ від 27.08.2015 р. № 557/; з 25.09.2015 року 22 % /Постанова НБУ від 24.09.2015 р. № 627/; з 30.10.2015 року 22 % /Постанова НБУ від 29.10.2015 р. № 750/; з 18.12.2015 року 22% /Постанови НБУ від 17.12.2015 р. № 894, від 28.01.2016 р. № 40, від 03.03.2016 р. № 135/.

Розрахунок процентів: з 11.06.2015 року по 27.08.2015 року /362500 х 30% : 365 х 78 дн./=23239,73 грн.; з 28.08.2015 року по 24.09.2015 року /362500 х27 % :365 х 28 дн./=7508,22 грн.; з 25.09.2015 року по 24.03.2016 року /362500 х 22 % :365 х180 дн./=39328,77 грн., всього 70 076 грн.72 коп.

Таким чином, на користь позивача належить стягнути з відповідача грошові кошти: 6227,05 грн. -3% річних з простроченої суми за договором позики, 8555 грн.- інфляційні втрати, 70076 грн.72 коп. проценти за користування сумою позики, всього 84 858 грн.77 коп.

При вирішенні спору судом не можуть прийматися до уваги заперечення представника відповідача стосовно тяжкого майнового стану відповідача, оскільки доказів стосовно цього суду не надано, крім того, згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

На будь-які інші обставини в обґрунтування своїх заперечень на позов представник відповідача не посилався.

Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, ст.4 Закону України Про судовий збір підлягає відшкодуванню на користь позивача за рахунок відповідача судовий збір в сумі 848 грн.58 коп. /1% від задоволеної частини позову/.

Враховуючи все вищенаведене та керуючись ст.ст.509, 526, 536, 552, 599, 625, 1048 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики в сумі 84 858 грн.77 коп. та судовий збір в сумі 848 грн.58 коп., всього 85 707 грн.35 коп.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_4