Справа №718/980/16-ц
Провадження №2/718/383/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2016 року Кіцманський районний суд Чернівецької області у складі головуючого - судді Олексюк Т.І.

секретаря - Анучкуної О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про та надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без згоди батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, в якому мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає із нею після розірвання 25.02.2009 року шлюбу між ними. Відповідач тривалий час не приймає участі у вихованні сина, не піклується про нього, не цікавиться його здоров`ям. Син хворіє та потребує оздоровлення. З метою відпочинку та для оздоровлення дитини бажає вивезти його за кордон, але не може отримати згоду батька дитини, місце знаходження якого та засоби звязку з яким їй невідомі, тому просила надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, в країни: Італію, Францію, Німеччину, Грецію, Іспанію, Болгарію, Чорногорію, Туреччину, Єгипет, Румунію, Ізраїль, в період з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року, без згоди батька.

Представник позивача ОСОБА_4 підтримала заявлені вимоги в повному обсязі, подавши відповідного змісту письмову заяву.

Відповідач ОСОБА_2 подав письмову заяву про невизнання позову з тих підстав, що має підозри про вивезення дитини позивачкою за кордон на постійне місце проживання до своєї матері в Італію.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Також Декларацією прав дитини, у принципі ст.6, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно з ч. 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

У відповідності до вимог ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які вповноважені ними.

Порядок виїзду неповнолітніх та малолітніх громадян України за кордон визначено Законом України «Про порядок вихзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетину державного кордону громадянами ОСОБА_5, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

У відповідності до п. 4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою ягодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного масового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, наданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення (відомостей про батька відповідно до ч. 1ст.135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Коснтитуцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст.7 СК України).

Відповідно до ст.52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Статтями 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст.ст.3,18 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділяєтися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. В якому мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано 25.02.2009 року.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судом не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд малолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування в Греції.

Нотаріально посвідченого клопотання про оформлення проїзного документа для дитини відповідач ОСОБА_2 не оформив, малолітній ОСОБА_3. ІНФОРМАЦІЯ_1, потребує оздоровлення, що вбачається із змісту довідки Чернівецької міської дитячої поліклініки від 16.05.2016 року, а тому приходить до висновку, що надання позивачці дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон, в країни: Італію, Францію, Німеччину, Грецію, Іспанію, Болгарію, Чорногорію, Туреччину, Єгипет, Румунію, Ізраїль, без згоди батька, в її супроводі, в період з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року, відповідатиме її інтересам та сприятиме зміцненню її здоров'я.

Виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію.

У зв'язку з викладеним, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Керуючись ст.ст.51, 52 Конституції України, ст. ст. 29, 313 ЦК України, ст.ст. 141, 150 Сімейного кодексу України, ст.ст. 12, 15, 16 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.ст. 10, 11, 15, 30, 31, 60, 88, 212, 213, 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, для оздоровлення за кордон, в країни: Італію, Францію, Німеччину, Грецію, Іспанію, Болгарію, Чорногорію, Туреччину, Єгипет, Румунію, Ізраїль, у супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 01 червня 2016 року по 31 грудня 2016 року, без згоди батька ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: