Справа №639/4135/16-ц
Провадження №2/639/1530/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

23 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір №HAH2GA від 20.12.2007 року, визнати недійсним договір іпотеки від 24.12.2007, визнати недійсним договір поруки від 20.12.2007 року, зобовязати державного нотаріуса зняти заборону відчуження нерухомого майна, стягнути з відповідача на свою користь збитки у розмірі 7 268,72 доларів США, та у відшкодування морально шкоди 50 000 грн.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що20.12.2007 року між ним та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого йому було надано кредит в сумі 13 900 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 11,04% терміном до 20.12.2022 року. В забезпечення виконання зобовязань 20.12.2007 року між сторонами було укладено договір поруки за яким поручителем є ОСОБА_2, а 24.12.2007 року було укладено договір поруки.

Позивач вказує, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним на підставі ч. 1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, та п. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки його було введено в оману внаслідок ненадання пової та всебічної інформації щодо сукупної вартості кредиту, замовчування та перекручення реальної ціни фінансової послуги, та не проведення переддоговірної роботи. Також в якості підстави для визнання договору недійсним вказано, що з підвищенням курсу іноземної валюти сума боргу значно зросла, у зв'язку з чим погіршився майновий стан позивача.

Крім того, умови кредитного договору про плату за надання кредиту, видачу готівкових коштів та щомісячну плату, на думку позивача, є несправедливими та порушують принципи справедливості, добросовісності та призводять до дисбалансу договірних прав та обовязків споживача кредитних послуг. Несправедливими умовами договору, на думку позивача, також є покладення ризиків знецінення національної валюти на споживача, надання відповідачу права розірвати кредитний договір на власний розсуд, обовязку позивача укласти договір особистого страхування.

Позивач також вважає, що оскільки зобовязання за кредитним договором та договорами іпотеки й поруки є взаємоповязаними, то останні договори також мають визнанні судом недійсними.

В якості обґрунтування вимог про відшкодування збитків вказано, що сума 7 268,72 доларів США є різницею між отриманою сумою кредиту 13 900 доларів США та сплаченою сумою 21 168,72 долари США.

Окрім вказаного, позивач вважає, що діями відповідача йому спричинено моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., яка полягала у ігноруванні його пропозицій банку про реструктуризацію кредиту та перерахунку заборгованості за курсом іноземної валюти станом на дату укладання кредитного договору, внаслідок чого позивача почував себе в стані депресії.

Викладені обставини і змусили позивача звернутися до суду з даним позовом.

13 липня 2016 року представником відповідача було подано письмові заперечення, в яких вказано, що позивач самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою в якій просив надати кредит у доларах США. Перед укладанням кредитного договору позивача було ознайомлено з усіма істотними умовами договору, що свідчить про дотримання положень Закону України «Про захист прав споживачів». Також зазначено, що позивач не довів наявність у діях банку нечесної підприємницької практики, у зв'язку з чим підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Крім того, представником банку було подано заяву про застосування до спірних правовідносин строк позовної давності.

Представник позивача ОСОБА_2, яка діє на підставі довіреності від 13.06.2016 року, в судовому засіданні заявлений позов підтримала, просила суд його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності від 07.11.2014 року в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив суд відмовити в його задоволенні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні було встановлено, що 20 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №HAH2GA.

Відповідно до п. 1.1, 7.1 укладеного договору банк зобовязався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 20.12.2007 р. по 20.12.2022 р. включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 13 900 доларів США на поліпшення житлових умов, а також у розмірі 2 532,60 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.

Позичальник у свою чергу зобовязався з 15 по 20 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості шляхом надання банку коштів (щомісячний платіж) у сумі 187,48 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, а також повернути кредит в порядку та строки, які вказані в п. 7.1 Договору.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

В забезпечення виконання зобов'язаньпозичальника за кредитним договором, 24.12.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (іпотекодержатель) та ОСОБА_4 (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №HAН2GА, посвідчений державним нотаріусом Печеніжського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5П, зареєстровано в реєстрі за №2113. (а.с. 12-17)

Відповідно до умов договору іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно будинок, що знаходиться за адресою: Харківська обл., Печенізький р-н, с Печеніги, пров. Леніна, б. 14, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Стосовно посилань позивача на укладення між сторонами договору поруки, поручителем за яким є ОСОБА_2 суд зазначає, що матеріали справи не містять копії вказаного договору й зі змісту Кредитного договору та Договору іпотеки також не вбачається, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а тому всі посилання сторони позивача на вказані обставини суд відхиляє.

В якості підстав для визнаннякредитного договору недійсним в позовній заяві вказано: 1) позивача введено в оману щодо істотних умов договору (ціни, подорожчання кредиту, відсоткової ставки, щомісячного платежу, та ін.) шляхом нечесної підприємницької практики, що є порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим договір має бути визнаний судом недійсним на підставі п. 6 ст. 19 вказаного закону та ч. 1,3 ст. 203, ч. 1 ст. 215, та п. 1 ст. 230 ЦК України; 2) умови кредитного договору про: обовязок позивача сплачувати, крім відсотків, плату за надання кредиту, видачу готівкових коштів, щомісячну комісію; надання кредиту в іноземній валюті та покладення ризиків знецінення національної валюти на позивача; надання відповідачу права розірвати договір в односторонньому порядку; обовязок укласти договір особистого страхування є несправедливими.

З цього приводу суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 13, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

У статтях 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-ХІІ) передбачено підстави для визнання договору недійсним: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3 ст. 18 Закону №1023-ХІІ. Відповідно до ч. 4 зазначеної статті цей перелік не є вичерпним.

Поняття «нечесна підприємницька практика» включає в себе будь-яку підприємницьку діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим чи іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 19, ч. 2 ст. 19 Закону нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Підприємницька практика може бути такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Частина 1 ст. 229 ЦК України встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 самостійно, з власної волі та ініціативи звернувся 20.12.2007 року до ЗАТ КБ «Приватбанк» з заявою в якій просив надати кредит у доларах США. За змістом Договору іпотеки він був підписаний ОСОБА_1 добровільно не під впливом тяжкої обставини, загрози, примусу, насильства. (п. 14.9)

Матеріали справи місять Додаток №1 до кредитного договору «Загальна вартість кредиту», в якому міститься детальний опис умов кредитного договору, викладений за допомогою таблиці. Вказаний Додатком, на думку суду, в повній мірі надає позивачу можливість ознайомлення з умовами кредитного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія субєкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обовязків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї.

Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Представник позивача пояснила в судовому засіданні що ОСОБА_4 під час підписання кредитного договору не міг зрозуміти, що його введено в оману, про що дізнався в травні 2016 року.

Як вбачається з наданих суду документів позивач з моменту отримання кредиту та й до 19.04.2016 року здійснював погашення кредиту та відсотків згідно з умовами кредитного договору.

Отже, судом достовірно встановлено, що волевиявлення ОСОБА_6 під час укладання Кредитного договору було вільним, відповідало його інтересам, та було направлено на отримання кредиту для купівлі житлового будинку.

У п. 19 ПостановиПленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до п. 20 цієї ж постанови, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

З положень чинного законодавства вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що сторонами в момент вчинення правочину було дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Стосовно визнання кредитного договору недійсним з підстав несправедливості його умов суд вказує на наступне.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону №1023-XII до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 Закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16).

Так, визначення відповідного поняття закріплено в частині другій зазначеної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу.

Згідно з ч.3 ст.18 закону №1023-XII несправедливими є також умови договору про:

1) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця, виконавця, виробника або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем, виконавцем, виробником договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця, виконавця, виробника;

2) встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пп.2, 3);

3) надання можливості продавцю, виконавцю, виробнику не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі його відмови укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця, виконавця, виробника у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (п.4).

Отже у даному випадку суд виходить з того, що під час судового засідання не було встановлено наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови Кредитного договору є несправедливими відповідно до приписів ст.18 закону №1023-XII, тому правові підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про визнання Кредитного договору недійсним безпосередньо повязані з фінансовими труднощами позивача, які виникли внаслідок знецінення національної валюти відносно долара США. Так, позивач вказує, що з 20.12.2007 року по цей час курс долара США відносно гривні збільшився більш ніж у 5 разів, що свідчить про істотну зміну обставин щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором.

Так, позивач неодноразово звертався до працівників банку з вимогами про реструктуризацію кредиту, переведення його в національну валюту та часткове прощення боргу. (а.с. 24-33)

На вказані заяви позивача було повідомлено, що для вирішення вказаних питань йому слід звернуться до уповноваженого працівника банку.

Відповідно до п. 15, 16 постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посилання, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч. 2 ст. 625 ЦК України і виходити з того, що закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зімни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

За таких обставин знецінення національної валюти не є підставою для визнання кредитного недійсним на підставі ст. 625 ЦК України.

Стосовно обовязку позивачасплачувати, крім відсотків, плату за надання кредиту, видачу готівкових коштів, щомісячну комісію суд вказує наступне.

Частиною 1 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті.

Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. (ч. 12 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність»)

Пункт 2.4 глави 2 розділу II Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України, затверджених постановою Правління Національного банку України від 18.06.03 року № 255 (в подальшому - Правила № 255), визначає комісійні доходи і витрати банку як операційні доходи й затрати за наданими або отриманими послугами, сума яких обчислюється пропорційно сумі активу або зобов'язання чи вважається фіксованою.

Комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг встановлені підпунктом б) пункту 2.4 розділу II Правил № 255. За смисловою ознакою, виходить, комісія за надання та обслуговування кредиту це плата за послуги банку.

Відповідно до даних Правил комісії, що отримуються (сплачуються) під час надання послуг, визнаються доходами (витратами). До них належать: комісії за розрахунково-касове обслуговування клієнтів; комісії за обслуговування кредитної заборгованості; комісії за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційній часу основі протягом строку дії зобов'язання.

Отже, комісійна винагорода за надання кредиту, видачу готівкових коштів, та щомісячна комісія, встановлені Кредитним договором, є платою за послуги, яка надається ПАТ КБ «Приватбанк» позичальникам під час дії кредитного договору, що зумовлено вимогами чинного законодавства щодо порядку організації бухгалтерського обліку банку, зокрема Інструкцією з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затверджена постановою Правління НБУ № 481 від 27.12.2007 р.

В розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» послуга це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. (п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону)

За таких обставин у суду відсутні підстави для застосування положень ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки вказані комісійні винагороди в його розумінні вважаються послугами банку.

В даному випадку банком було дотримано вимог п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., щодо обовязку банку зазначення в кредитному договорі вартості всіх супутніх послуг, а саме перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо.

Підсумовуючи викладене, жоден із доводів сторони позивача про недійсність кредитного договору не знайшов свого підтвердження під час судового засідання, у звязку з чим підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні.

Суд зазначає, що оскільки судом не було встановлено недійсності правочину, то і наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, зокрема про відшкодування збитків, в даному випадку не застосовуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Що стосується відшкодування моральної шкоди, то суд не знаходить підстав для її відшкодування у звязку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.2 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Але, судом не було встановлено протиправності дій відповідача та взагалі факту спричинення шкоди позивачу.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Крім того, суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності про який просив суд представник відповідача, оскільки судом не було встановлено обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у звязку з чим в позові було відмовлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 31, 57-60, 61, 79, 84, 88, 208, 209 ЦПК, ст. 23, 202-204, 215, 216, 229, 230, 509, 625, 1054, 1167 ЦК України, ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 р., п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», п. 15, 16 постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства про вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р., суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович