Справа № 374/432/15-ц Головуючий у І інстанції Козіна С. М.
Провадження № 22-ц/780/1291/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 49 05.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Поліщука М.А., Яворського М.А.,

за участі секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Відділ державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області про стягнення заборгованості по аліментах та пені, -

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення заборгованості по аліментах та пені. Заявлені вимоги мотивувала тим, що із 1992 по 2005 рік перебувала у шлюбі із відповідачем, вони є батьками двох дочок ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які після розірвання шлюбу залишилися проживати разом із нею. На підставі рішення Ржищівського міського суду Київської області від 17 квітня 2003 року відповідач зобовязаний виплачувати аліменти на її користь на утримання дочок в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу); дочка ОСОБА_5 втратила право на їх отримання у звязку з досягненням повнодіття. Тепер ОСОБА_3 сплачує 1/6 частину від всіх видів заробітку, а не 1/3, на утримання неповнолітньої ОСОБА_4, тобто його матеріальний стан покращився, а вона не має можливості утримувати дочку. Відповідач сплачує аліменти несвоєчасно та не в повному розмірі, внаслідок чого станом на 31 травня 2015 року за ним утворилася заборгованість по виплаті аліментів в сумі 9935,45 грн., а тому вона має право на отримання неустойки, діями відповідача їй також заподіяно моральної шкоди. Просила стягнути з ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 160626,24 грн., витрати за формування аудиторського висновку про нарахування аліментів в сумі 2500 грн., борг зі сплати аліментів 9935,45 грн., моральну шкоду 10000 грн., збільшити розмір аліментів, що стягуються із відповідача, з 1/6 до ? частини всіх видів його доходів на утримання неповнолітньої дочки, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня предявлення позову і до досягнення ОСОБА_4 повноліття.

Рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 31 грудня 2015 року позов ОСОБА_2. частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, заборгованість за аліментами в сумі 5141 грн., розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, збільшено з 1/6 до ? частки з усіх видів заробітку, при цьому мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 жовтня 2015 року і до повноліття дитини. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість і незаконність рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову, просила скасувати рішення в даній частині і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що суд залишив без уваги заяву відділу державної виконавчої служби про підтримку заявлених позовних вимог. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення пені, суд порушив принцип законності та керувався постановою Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, а не ч. 1 ст. 196 СК України; проігноровано ту обставину, що розмір пені розраховано за період з 01 листопада 2005 року по 31 травня 2015 року, тобто до прийняття вказаної постанови Верховного Суду України, та залишено без уваги висновок експерта приватної аудиторської фірми з обґрунтуванням підстав та розміру заборгованості за аліментами та пені. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції проігнорував вимоги ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» та ст. 1166 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3, також не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що застосування судом до даних правовідносин вимог ст. ст. 187, 194 СК України є неправильним, що призвело до неправильного вирішення спору. В даному випадку борг утворився не на підставах ст. 194 СК України внаслідок неподання виконавчого листа до виконання і не на підставах ст. 187 СК України добровільна сплата аліментів. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду в примусовому порядку передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 7 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів, батьки несуть рівні обовязки щодо утримання дитини, а тому, враховуючи, що прожитковий мінімум на утримання дитини складає 1455 грн., при сплаті батьком та матірю по 727,50 грн. дитина буде забезпечена прожитковим мінімумом. При цьому з нього утримується на 993 грн. більше від прожиткового мінімуму на дитину, тому вважає, що позовна вимога про збільшення розміру аліментів є перекладенням обовязків по утриманню неповнолітньої дитини лише на батька.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками двох дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка вже повнолітня, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5-6).

Шлюб між сторонами розірвано та рішенням Ржищівського міського суду Київської області від 17 квітня 2003 року призначено стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходу громадян до повноліття дітей (а. с. 4).

Згідно довідки Ржищівської міської ради Київської області від 19 жовтня 2015 року на утриманні ОСОБА_2 перебуває неповнолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 8).

На виконанні відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції перебуває виконавчий лист, виданий Ржищівським міським судом Київської області 21 квітня 2003 року на підставі рішення суду про стягнення аліментів з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 1/2 частини неоподатковуваного мінімуму доходу громадян до їх повноліття.

Наказом від 31 серпня 1994 року ОСОБА_3 призначений на посаду вчителя трудового навчання початкових класів, яким працює по теперішній час (а. с. 83 84).

Згідно довідки ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції від 25 грудня 2014 року № 478, ОСОБА_2 отримала аліменти від ОСОБА_3 у період з 01 червня 2014 року по 31 листопада 2014 року в сумі 1672 грн. (а. с. 17).

Листами відділу освіти Канівської РДА від 26 січня 2015 року та 24 грудня 2014 року повідомлено ВДВС Канівського МРУЮ про проведення перерахунку за 2012 2014 роки відносно боржника ОСОБА_3 в розмірі 1/6 частини заробітку. Повідомлено, що з 01 січня 2015 року нарахована сума буде стягнута з боржника на користь ОСОБА_2

Згідно довідки-розрахунку ВДВС Канівського міськрайонного управління юстиції від 17 квітня 2015 року № 147 (а. с. 16) заборгованості по аліментах щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-81, виданого 17 квітня 2003 року Ржищівським міським судом про стягнення із відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, заборгованість станом на 01 січня 2015 року складає - 2686 грн., а станом на 01 серпня 2015 року - 5141 грн., згідно звіту про здійснення відрахування та виплати від 28 серпня 2015 року № 214 (а. с. 15).

Приватною аудиторською фірмою «МВ Групп» на замовлення позивача складено розрахунок нарахування аліментів, заборгованості по їх сплаті та неустойки від 29 червня 2015 року, згідно якого загальна сума заборгованості по сплаті аліментів складає 9939,45 грн., пені 160626,64 грн. (а. с. 21 35).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що після досягнення однією із дітей повноліття з відповідача на користь позивача стягуються аліменти в розмірі 1/6 частини всіх видів доходу замість 1/3 частини, таким чином матеріальне становище платника аліментів покращилося і розмір аліментів слід збільшити. В частині стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів суд відмовив, посилаючись на відсутність вини відповідача у такому простроченні.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідачем ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції оспорюється із підстав збільшення розміру аліментів, які стягуються із нього на користь позивача, із 1/6 до ? частини всіх видів заробітку (доходу).

Оцінюючи доводи даної апеляційної скарги, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. ст. 180, 183 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Таким чином, виходячи із аналізу сукупності наведених норм, колегія суддів приходить до висновку про передбачену законом можливість збільшення розміру аліментів на утримання молодшої дитини після досягнення повноліття найстаршою дитиною і припинення стягнення аліментів на її користь, оскільки із цього випливає покращення матеріального стану платника аліментів і оскільки останнім не доведено протилежного.

Із доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 не вбачається зміни його матеріального стану в бік погіршення, і його заперечення полягають у несправедливому, на його погляд, розподілі фінансових обовязків між батьками по утриманню дитини при збільшенні розміру аліментів.

Колегія суддів не може погодитися із такими доводами, оскільки відповідачем не доведено, що позивач ОСОБА_2 витрачає на утримання неповнолітньої дочки суму, меншу за ? частки від її доходу, як призначено відповідачу оспорюваним рішенням суду.

Крім того, посилання ОСОБА_3 на те, що при утриманні аліментів із нього стягується на 933 грн. більше прожиткового мінімуму на дитину, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки законом встановлюється прожитковий мінімум, а не максимум.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом вимог закону при відмові стягнути неустойку, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Як розяснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у звязку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Таким чином, виходячи із аналізу ст. 196 СК України відповідальність за прострочення сплати аліментів у вигляді нарахування неустойки (пені) повязується не лише з наявністю заборгованості зі сплати аліментів, а й за наявності вини боржника, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідач ще із 1994 року працює учителем трудового навчання початкових класів, і з цих підстав логічно відхилив аргументацію позивача про навмисну мінімізацію ОСОБА_3 розміру заробітної плати для зменшення розміру аліментів. Крім цього, із трудової книжки відповідача вбачається, що йому встановлено найвищий розмір посадового окладу, який відповідає 9 тарифному розряду.

Таким чином, оскільки відповідач є офіційно працевлаштованим і судом встановлено відсутність обставин ухилення відповідача від сплати аліментів на користь позивача, що згідно вимог ст. 196 СК України передбачає відсутність підстав для стягнення неустойки з платника аліментів, відтак судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в задоволенні позову в цій частині.

Обставин, які б підтверджували ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів або будь-яким іншим чином підтверджували його вину в утворенні заборгованості, позивачем під час розгляду справи не наведено і доказами не підтверджено.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 висновки суду в цій частині також не спростовані.

Не ґрунтуються на вимогах закону доводи апеляційної скарги щодо обовязковості врахування заяви відділу державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції про підтримку позовних вимог, оскільки дана особа не є відповідачем, який має право визнання позову, а в самій заяві не визначено правових підстав, із яких державна виконавча служба погоджується із вимогами позивача.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо відмови їй у стягненні моральної шкоди, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки судом не встановлено вини ОСОБА_3 у формуванні заборгованості в звязку із ухиленням боржника від сплати аліментів, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди, і доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом ст. 3 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя» та ст. 1166 ЦК України висновків суду з даного приводу не спростовують. Крім того, ст. 1166 ЦК України регламентує підстави відповідальності за завдану майнову, а не моральну шкоду.

Також суд задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по аліментах, виходячи із того, що доведеною в установленому законом порядку сумою заборгованості зі сплати аліментів, яку слід стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, є 5141 грн.

Разом із тим, із даними висновками колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч. ч. 1 4 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом. У разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника. Розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику.

Відповідно до ч. 9 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» спір щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Отже, порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» і відповідно до ч. 9 цієї статті суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір.

Відповідно до ч. 4 ст. 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, а у разі спору судом.

Оскільки боржник і стягувач нараховану державним виконавцем суму заборгованості за сплати аліментів не оскаржували, заборгованість має стягуватися державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», а не на підставі рішення про стягнення заборгованості, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість отримання заборгованості за аліментами, яка утворилась при виконанні судового рішення, шляхом подачі іншого позову до суду.

Однак судом першої інстанції не взято до уваги наведені вимоги закону і безпідставно стягнуто безспірну заборгованість по аліментах із відповідача на користь позивача, яка мала бути стягнута у відповідності до положень Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості по аліментам ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду є законним і справедливим та доводами апеляційних скарг не спростовується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 грудня 2015 року скасувати в частині стягнення заборгованості по аліментах та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3, третя особа Відділ державної виконавчої служби Канівського міськрайонного управління юстиції Черкаської області про стягнення заборгованості по аліментах.

В іншій частині рішення Ржищівського міського суду Київської області від 31 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Поліщук М.А.

ОСОБА_6