Справа №295/2430/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2016 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору дарування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, в якому зазначила, що 10.12.2010 року на вимогу сина ОСОБА_4 підписала договір дарування №5285 з умовою, що обдарований надає право довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири дарувальнику. Із 2013 року відповідач почав перешкоджати позивачу користуватися майном, про що є відповіді з міліції, прокуратури. ОСОБА_3 вказує у позовній заяві, що їй постійно погрожують і ображають словесно, позивач змушена проживати по людях, сараї без світла та в неналежних умовах. ОСОБА_3 вважає, що договір дарування укладений з метою приховати дійсний правочин про довічне користування надбаним житлом, а тому є удаваним правочином. З огляду на положення ст. 235 ЦПК України просить суд визнати недійсним договір дарування АДРЕСА_1, укладений 10.12.2010 року між сторонами по справі та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_5

05.07.2016 року ОСОБА_4 звернувся із зустрічним позовом, що був прийнятий ухвалою суду до спільного розгляду із первісним позовом. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 зазначив, що положення ч. 3 ст. 725 ЦК України передбачає можливість надання права довічного користування дарунком третій особі, а не дарувальнику, в той час як зазначений вище договір дарування від 10.12.2010 року передбачав надання обдаровуваним права довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири дарувальнику, а не третій особі. Посилаючись на норму ч. 3 ст. 725 ЦК України просив суд визнати частково недійсним договір дарування 44/100 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в частині надання обдарованим ОСОБА_4 права довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири дарувальнику ОСОБА_3

ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити. Додала, що сама просила внести в оспорюваний договір пункт про довічне користування квартирою. За словами ОСОБА_3, нотаріусом було запропоновано укласти договір довічного утримання, проте позивач за первісним позовом відмовилась від укладання такого договору, оскільки вважала, що сама себе зможе утримувати, так як на той час працювала і утримувала сімю відповідача за первісним позовом.

Представник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав вимоги за зустрічним позовом та просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 Додав, що його довіритель і бажав укласти саме договір дарування. За словами представника, ОСОБА_4 не заперечує проти проживання своєї матері у квартирі, однак не бажає, що б позивач за первісним позовом контактувала з його дітьми. Просив застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_3

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила суду, що була присутньою безпосередньо при укладанні договору дарування частини квартири та бачила як нотаріус розясняла ОСОБА_3, який вона укладає договір і позивач за первісним позовом це чудово розуміла. Ніякого примусу до укладання договору по відношенню до ОСОБА_3 не було.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, вивчивши й дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог як за первісним, так і за зустрічним позовами з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 10.12.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір дарування частини квартири, згідно з яким ОСОБА_3 подарувала своєму сину ОСОБА_4 44/100 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Договір посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №5285.

Пунктом 1 цього договору передбачалось, що "Обдаровуваний надає право довічного користування набутою ним за цим договором частиною квартири Дарувальнику".

Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, що визначено ст. 717 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 725 ЦК України договором дарування може бути встановлений обов'язок обдаровуваного вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення, зокрема надати право довічного користування дарунком чи його частиною тощо.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06.11.2009 зазначалось, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

У постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12 міститься правовий висновок про те, що оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Оскільки сторони в судовому засіданні визнали, що мали намір укласти договір дарування частини квартири і їх воля була спрямована саме на укладання даного договору, суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та визнання недійсним оспорюваного договору дарування від 10.12.2010 року.

За змістом ст.ст. 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з положенням ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених у попередньому абзаці вимог є підставою недійсності правочину, що визначено статтею 215 ЦК України.

Зважаючи на те, що зміст статті 725 України регулює виключно питання обов'язку(-ів) обдаровуваного на користь третьої особи, а не обов'язку(-ів) обдаровуваного на користь дарувальника та прямо не забороняє надавати певне право дарувальнику, суд не вбачає підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом про визнання частково недійсним договору дарування у звязку із його невідповідністю положенням закону, а саме ст. 725 ЦК України.

На переконання суду, сторони по справі досягли згоди з усіх істотних умов договору дарування, наслідком чого стало набуття у власність ОСОБА_4 44/100 частин квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Так, підписавши договір ОСОБА_4 пристав на умову ОСОБА_3 та погодився з правом дарувальника на довічне користування квартирою, у звязку із чим суд не вважає за доцільне визнавати недійсним договір дарування в частині надання обдарованим ОСОБА_4 права довічного користування набутою ним за договором частиною квартири дарувальнику ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов