АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4586/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин про виселення
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря: Баранкової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 травня 2016 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах дітей Київського районного Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про примусове виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось із вказаним позовом до ОСОБА_3, в якому було поставлено питання про виселення відповідачів із іпотечного будинку, який підлягає примусової реалізації.

Позов обгрнутований тим, що 19.04.2007 між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_3, було укладено Кредитний договір № 1-14/07к з подальшим внесенням змін та доповнень. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 426,5 кв.м, житловою площею 201,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заставна вартість предмету іпотеки відповідно до п. 1.6. Іпотечного договору становить 1 800 000,00 гривень.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк надав позичальникові (відповідачу) кредит у сумі 170 000 доларів США, але відповідач свої обов'язки за договору по поверненню кредиту та виплаті процентів не виконав, внслідок чого Банк звернув стягнення на іпотечне майно.

17.12.2012 року ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі договору з Банком набуло право вимоги заборгованості за кредитним та іпотечним договорами, у тому числі за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки. Внаслідок цього за вказаними договорами кредиту та іпотеки відбулася заміна кредитора з Банка на ТОВ «Кредитні ініціативи».

13.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 було вчинено виконавчий напис на вказаному договорі іпотеки. 19.11.2013 року Київським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на підставі виконавчого напису нотаріуса було відкрите виконавче провадження, під час якого виявилося, що в іпотечному будинку зареєстровані мешканці, включаючи малолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що унеможливлює подальшу реалізацію предмета іпотеки, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси позивача, як іпотекодержателя.

Посилаючись на вищевказані обставини та відповідно до ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст..ст. 39-40 Закону України «Про іпотеку» позивач просив задовольнити його вимоги.

Відповідач ОСОБА_3, яка діяла чере свого представника, позов не визнала з тих мотивів, що разом з нею проживають неповнолітні діти, виселення яких згідно до законів України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», «Про охорону дитинства» не буде відповідати їх інтересам.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 травня 2016 року позов задоволено.Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 426,5 кв.м., житловою площею 201,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах своїх неповнолітні дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову повністю відмовити, посилаючись на те, що рішення суду незаконне, необгрунтоване.

На обгрунтування скарги вказала, що рішенням суду були порушені права малолітніх дітей, умови договору іпотеки про заборону реєстрації дитини в заставленому будинку чи квартирі суперечать ст. ст. 2,6,8 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Крім того, не було обов'язкової в таких випадках згоди органу опіки та піклування на вчинення договору іпотеки стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування мають її діти.

ОСОБА_6, батько неповнолітніх дітей, який діє в їх інтересах, не погодився із вказаним рішенням суду і в апеляційній скарзі поставив питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норми ч. 3 ст. 140 ЖК України, яка підлягає застосуванню відповідно до ст.. 40 Закону України «Про іпотеку». Вказав, що суд не звернув уваги, що в іпотеку було передано передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів, що відповідно до вказаних норм матеріального права унеможливлює виселення мешканців із зазначеного будинку без надання іншого постійного житла. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року № 6-39цс15, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Судова колегія, вислухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового засідання, відповідно до ст. 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційноих скарг, вважає, що апеляційні скарги підлягають задовленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19.04.2007 року між ПАТ «АК ПІБ» та ОСОБА_3 - відповідачем було укладено Кредитний договір № 1-14/07к з подальшим внесенням змін та доповнень.

Відповідно до умов вищевказаного Кредитного договору, Банк зобов'язався надати позичальникові (відповідачу) кредит у сумі 170 000 доларів США, а Відповідач зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачене Кредитним договором. Банк (кредитор) свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повномуобсязі, надавши Відповідачу кредит у сумі 170 000,00 дол. США.

У рахунок забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором було укладено Іпотечний договір № 1-8/07з, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1477, відповідно до якого Відповідач передала в іпотеку Кредитору нерухоме майно, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями загальною площею 426,5 кв.м, житловою площею 201,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заставна вартість предмету іпотеки відповідно до п. 1.6. Іпотечного договору становить 1 800 000,00 гривень.

В порушення умов Договору, Відповідач свої зобов'язання належним чином не виконував, в результаті чого Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно.

13.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 вчинено виконавчий напис на договорі іпотеки, укладеному в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. 19.11.2013 року Київським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції на підставі виконавчого напису нотаріуса винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Після відкриття виконавчого провадження стало відомо, що в будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці, включаючи малолітніх дітей відповідача.

Згідно до довідки про реєстрацію та склад сім'ї від 03.12.2013 року № 3117, в АДРЕСА_1, зареєстровані:

-ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.;

-ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

-ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3

17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерно-комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено Договір про передачу прав договорами забезпечення. В п.3.1. цього Договору зазначено, що в зв'язку з передачею Кредитного портфелю за Договором відступлення Цедент, в порядку та на умов визначених цим Договором, передає Цесіонарію Права, що передаються, та зобов'язується передати Цесіонарію Договори забезпечення, а Цесіонарій приймає та набуває Права, що передаються, та зобов'язується прийняти Договори забезпечення. Права за Договорами забезпечення переходять до Цесіонарія виключно в силу положень українського законодавства. Крім того, 17 грудня 2012 року, між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір про відступлення прав вимоги. Відповідно до п. 2.2. якого внаслідок передачі (відступлення) Кредитного портфеля за цим Договором, новий Кредитор набуває усі Права вимоги первісного Кредитора за Кредитними договорами та Договорам забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов'язань, правом на звернення стягнення за зобов'язання Позичальників на заставне майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними договорам забезпечення. Внаслідок укладення вказаних договорів відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 19.04.2007 № 1-14/07к позичальником згідно якого є ОСОБА_3

До позивача - нового кредитора згідно до ст. 514 ЦК України перейшли права первісного кредитора у зобов'язанні про стягнення основного боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Таким чином, у даному випадку звернення стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки перебуває на стадії виконавчого провадження.

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою; письмова вимога іпотекодержателя про добровільне виселення з займаної житлової площі залишилась поза увагою мешканців; право користування спірним будинком у малолітніх дітей виникло після укладення договору іпотеки, у позивача є право вимагати примусового виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. Відповідачем не надано належних доказів які б спростовували доводи позивача. Подальша реєстрація ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 в будинку, що є предметом іпотеки, унеможливлює її реалізацію, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси Іпотекодержателя. При цьому суд послався на норми ст.. 109 ЖК УРСР, ст.. 40 Закону України «Про іпотеку» та правову позицію, яка викладена у п.п. 44, 43 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30 березня 2012 року, які за висновками суду передбачають можливість виселення відповідача разом з її неповнолітніми дітями із іпотечного будинку.

Стаття 109 ЖК УРСР передбачає наступний порядок виселення з жилих приміщень.

ч. 1 Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

ч. 2 Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого

приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI від 22.09.2011 .

ч. 3 Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частина третя статті 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 3795-VI від 22.09.2011 .

ч. 4 Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим

громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого

приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.( Стаття 109 із змінами, внесеними згідно із Законом N 898-IV від 05.06.2003).

Однак при цьому районний суд всупереч вимог ст.. 213 ЦПК України про законність та обгрунтованість рішення не з'ясував, що іпотечний будинок був придбавний відповідачем за рахунок кредиту Банку за вищевказаним договором кредиту, що є необхідною умовою відповідно до ст. 109 ЖК України її виселення разом з неповнолітніми дітями з цього житла. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 по цивільній справі за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із предмета іпотеки.

Так, за змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Оскільки при наданні такого висновку про застосування вказаних норм права Верховний суд виходив із аналогічних обставин справи, то відповідно до ст. 360-7 ЦПК України цей висновок мав враховуватися районним судом по цій справі.

Як вбачається із договору Кредиту № 1-14/07 к від 19 квітня 2007 року, а також - договору іпотеки № 1-8/07з від 19 квітня 2007 року - предмет іпотеки, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться по вул.. Чкалова, 17 у м. Харкові належить іпотекодавцю не за рахунок кредитних коштів, а був набутий у власність на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2007 року по справі № 2-1725/07/04 додаткового рішення цього ж суду від 19.02.2007 року (а.с. 5, 17).

При таких обставинах у суду не було підстав для застосування норми ч.ч.2, 4 ст. 109 ЖК УРСР і виселення відповідача разом із неповнолітніми дітьми їх жилого будинку, придбаного не за кредитні кошти. У даному випадку необхідно було відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 109 ЖК УРСР та вищевказаної правової позиції ВС України відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не надав іншого постійного житлового приміщення для виселення відповідачів.

Таким чином, оскільки суд не з'ясував обставини, що мають мають значення для справи стосовно джерел придбання іпотечного майна, внаслідок чого порушив і неправильно застосував норми матеріального права, то з передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 315, 319, 323-325, 327 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, та апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Харкова від 24 травня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя:

Судді колегії: