АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1624/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 47 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 серпня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І., Захарової А. Ф.
при секретаріДемченко Н. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ТОВ «Черкаський міський земельно-кадастровий центр», треті особи: Черкаська міська рада, реєстраційна служба Черкаського міського управління юстиції Черкаської області, про визнання розподілу земельної ділянки недійсним, скасування рішення міської ради та державної реєстрації прав на земельні ділянки, передані у власність та оренду, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування своїх позовних вимог вказував, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належить на праві власності позивачу (107/200), ОСОБА_7 (37/100), ОСОБА_6.(19/200). Відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаської міської ради від 15 листопада 1957 року № 1507 за домоволодінням закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м., загальна площа по фактичному користуванню 1778 кв.м. Під час розгляду цивільної справи № 712/11564/14-ц за позовом ОСОБА_7 про поділ житлового будинку позивач дізнався, що рішенням Черкаської міської ради № 4-396 від 20 грудня 2013 року відповідачці надана у власність земельна ділянка 370 кв.м у власність та 288 кв.м в оренду на 5 років, всього 658 кв.м.

Позивач вказав, що дане рішення прийняте з порушенням закону та його прав на користування земельною ділянкою, внаслідок введення його в оману при нотаріальному посвідченні заяви про розподіл ділянки від 05 вересня 2012 року, при приватизації відповідачка безпідставно збільшила розмір належної їй ділянки за рахунок позивача та просив суд:

визнати недійсним розподіл земельної ділянки площею ДП «Міський земльно-кадастровий центр» ТОВ «Черкаський міський земельно-кадастровий центр» згідно з нотаріально посвідченою заявою від 05 вересня 2012 року;

скасувати рішення Черкаської міської ради від 20 грудня 2013 року № 4-396 «Про передачу земельних ділянок безоплатно у власність та оренду ОСОБА_7 по АДРЕСА_1;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0370 га, кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстровано реєстраційною службою Черкаського обласного управління юстиції Черкаської області за ОСОБА_7, реєстраційний номер НОМЕР_2 від 17 квітня 2014 року;

скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0288 га кадастровийномер НОМЕР_3 зареєстрованою службою Черкського обласного управління юстиції Черкаької області за ОСОБА_7, реєстраційний номер НОМЕР_4 від 23 квітня 2014 року.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_6 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом процесуальних та матеріальних норм права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та незастосування закону, що підлягав застосуванню, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи із наступного.

Згідно з вимогами п. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, районний суд вказав на відсутність підстав для задоволення позову, оскільки рішення міськради прийняте без порушень закону, у межах компетенції міської ради, яка здійснює розпорядження ділянками комунальної власності, передбачений законом, без порушень прав позивача як суміжного землекористувача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст.12 Земельного Кодексу України до повноважень міської ради у галузі земельних відносин належить розпорядження землями територіальних громад.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Відповідно до п. г ч.1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах - не більше 0,10 гектара.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, згідно з матеріалами квартальної зйомки 1953 року в інвентаризаційній справі на домоволодіння, розмір земельної ділянки ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 по фактичному користуванню складав 1778 кв.м на підставі плану на забудову від 261945 р. № 2207, виданого Черкаською проектною конторою міськвиконкому без оформлення договору на забудову ділянки. Рішенням міськвиконкому № 963-б від 15 грудня 1955 року затверджений обмір земель у забудованому кварталі № 22-23 м. Черкаси.

02 серпня 1957 року прийняте рішення № 1088 «Про оформлення права власності на домоволодіння АДРЕСА_2. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1507 від 15 листопада 1957 року виділено ОСОБА_10 земельну ділянку по АДРЕСА_2 площею 600 кв.м. 15 січня 1958 року оформлений договір про надання у безстрокове користування ОСОБА_10 земельної ділянки 600 кв.м, на підставі якого право власності на домоволодіння було зареєстроване за ОСОБА_10

Спільна часткова власність на домоволодіння виникла на підставі договору дарування від 26 липня 1967 року ОСОБА_10 37/100 частину ОСОБА_12, спадкоємцем якого є ОСОБА_7 На підставі договору дарування від 24 грудня 1970 року ОСОБА_10 19/100 частини подарував ОСОБА_13, спадкоємцями якої по 19/200 є ОСОБА_6 та ОСОБА_8. Після смерті ОСОБА_10 належну йому 11/25 ( або 44/100) частину домоволодіння успадкував позивач.

Таким чином, власниками домоволодіння є позивач ОСОБА_6 у частці 107/200 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 22 липня 1998 року та свідоцтва про право на спадщину від 21 липня 2003 року; ОСОБА_7 - 37/100 частини будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30 квітня 2004 року, відповідач ОСОБА_6 - 19/200 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21 липня 2003 року.

25 квітня 2012 року ОСОБА_7 звернулась до Черкаської міської ради з заявою про надання у власність земельної ділянки площею 370 кв.м у власність та в оренду 288 кв.м по АДРЕСА_1. Рішенням Черкаської міської ради № 3-975 від 14 червня 2012 року наданий дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки загальною площею 658 кв.м. Проект землеустрою щодо відведення ділянки розроблений ДП «Міський земельно-кадастровий центр» ТОВ «Черкаський міський земельно-кадастровий центр».

В ході підготовки землевпорядної документації 06 липня 2012 року підписаний акт визначення та погодження меж земельної ділянки ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 суміжними землекористувачами ОСОБА_6 та ОСОБА_6

Відповідно до вказаного акту межові знаки співпадають з існуючою огорожею, суміжні землекористувачі претензій при встановленні меж земельної ділянки не заявляють.

05 вересня 2012 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Сопільняк А.О. посвідчено заяву ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_15, яка діяла в інтересах ОСОБА_8, відповідно до якої вказані особи надали згоду на визначення і погодження розміру земельної ділянки по АДРЕСА_1 загальною площею 1771 кв.м, з них: площа земельної ділянки ОСОБА_7 - 658 кв.м, площа земельної ділянки ОСОБА_6 та ОСОБА_6 - 1113,0 кв.м., що зареєстровано у реєстрі за № 6025-6027.

Рішенням Черкаської міської ради від 20 грудня 2013 року № 4-396 ОСОБА_7 надана у власність земельна ділянка по АДРЕСА_1, площею 0,0370 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

На підставі свідоцтва про право власності від 17 квітня 2014 року здійснена державна реєстрація вказаних ділянок, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 квітня 2014 року.

Відповідно до плану Черкаської регіональної філії центру ДЗК, в даний час по фактичному користуванню у співвласників ОСОБА_6 та ОСОБА_6 перебуває 1104 кв.м.

В 2014 році ОСОБА_7 зернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ будинку та надвірних споруд. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 09 жовтня 2014 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_6, в зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом у самостійному провадженні.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 липня 2015 року відмовлено у задоволенні позову за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_6 до ОСОБА_6 про реальний розподіл житлового будинку та споруд.

За результатами розгляду судом встановлено, що провести виділ частки 19/200, яка по площі будинку становить 13,3 кв.м. в межах існуючої забудови при нижній межі площі однокімнатної квартири 30 кв.м. не надається можливим. Встановлено, що кожна із сторін користується та володіє тією частиною спадкового майна, яке перейшло їм відповідно до свідоцтв про спадщину за заповітом та законом; що між співвласниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6, ОСОБА_6 фактично склалося користування будинком і господарськими будівлями та спорудами, а також земельною ділянкою, на якій ці будівлі розташовані. Дані дві частини будинковолодіння огороджені та мають окремі виходи на АДРЕСА_1, водо- та електропостачання на кожній із половин окреме.

На підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження наданих доказів в їх сукупності, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду про безпідставність доводів позивача про порушення його прав та порушення закону внаслідок прийняття рішення Черкаської міської ради від 20 грудня 2013 року № 4-396 про передачу ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,0370 га у власність та 0,0288 га в оренду на п'ять років по АДРЕСА_1.

Районним судом вірно враховано, що проект землеустрою щодо відведення відповідачці ділянки розроблений на підставі даних земельно-кадастрової документації землевпорядною організацією, яка отримала у встановленому законом порядку ліцензію на здійснення землевпорядних робіт. Згідно з вказаним проектом, загальна площа домоволодіння по АДРЕСА_1, становить 0,1778 га, з них площею 0,600 га закріплялась за домоволодінням рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради 1957 року, а площею 0,1178 га - це землі Черкаської міської ради, не надані у власність та користування. Вказаний проект погоджений управлінням Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області, управлінням планування та архітектури департаменту містобудування Черкаської міської ради, службою охорони культурної спадщини.

Судом вірно вказано на недоведеність позивачем факту обману чи наявності умислу в діях відповідачки на введення його в оману при підписанні заяви про погодження розмірів ділянок. В присутності нотаріуса позивач добровлільно поставив на заяві свій підпис, не будучи обмеженим у дієздатності, маючи вищу освіту, за відсутністю фізичних чи психічних вад, що могли перешкодити правильно сприйняти зміст вказаної заяви, який однозначно стосувався погодження розміру ділянки ОСОБА_7 658 кв.м та не містила будь-яких зобов'зань на користь позивача чи посилань про подальші обміри.

З моменту набуття права власності з 1998 року позивач не звертався до суду з позовом з приводу спору з відповідачкою щодо користування ділянкою чи створення перешкод у користуванні надвірними спорудами, що безспірно підтверджує відсутність відповідного спору на момент ухвалення спірного рішення.

Що стосується посилання позивача на те, що з 658 кв.м у власність відповідачки могло бути передане лише 222 кв.м пропорцінйо її частки у межах закріпленої у 1957 році площі 600 кв.м, колегія зауважує, що міська рада наділена законом повноваженнями власника у розпорядженні земельними ділянками комунальної власності та при здійснення цих повноважень вправі надавати у власність і користування земельні ділянки, не допускаючи при цьому порушення землевласників та землекористувачів.

Судом правомірно відхилено доводи позивача про можливість передачі у власність відповідачки з 658 кв.м. лише 222 кв.м пропорційно належній їй частки у власності з 600 кв.м., оскільки міська рада наділена законом повноваженнями власника у розпорядженні земельними ділянками комунальної власності та при здійснення цих повноважень вправі надавати у власність і користування земельні ділянки, не допускаючи при цьому порушення землевласників та землекористувачів.

Судом встановлено, що з 1953 року фактично займана власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 площа складає 1778 кв.м, з яких у 1957 році 600 кв.м закріплено на праві постійного користування. Щодо решти площі органом місцевого самоврядування не приймалось рішення про їх вилучення чи надання у користування іншим землекористувачам.

Враховуючи наявність у користуванні у кожного із землекористувачів певної площі земельної ділянки за фактичним землекористуванням, судом вірно вказано, що кожен із співвласників у рівній мірі мав право звернутись до міської ради про вирішення питання про надання ділянки у власність чи користування в межах передбачених законом норм.

Проте, на момент звернення відповідачки із заявою про надання земельної ділянки у власність від інших співкористувачів таких звернень зареєстровано не було, у фактичному користувнані позивача ОСОБА_6 та відповідача ОСОБА_6 в даний час наявні 1104 кв.м, що перевищує площу 1000*63/100 = 635 кв.м, пропорційну їх сукупній частці 63/100 у межах норми приватизації 1000 кв.м на будинок.

Відтак, районний суд правомірно вказав на відсутність передбачених законом підстав для обмеження міської ради у вирішенні заяви ОСОБА_7 про надання їй у власність 370 кв.м (1000 кв.м*37/100) пропорційно її ідеальної частки 37/100 у межах передбаченої законом норми приватизації для житлового будинку 1000 кв.м, виходячи з загальної фактичної площі домоволодіння 1778 кв.м. Також плоша у користуванні позивача 1104 кв.м перебільшує 600 кв.м, закріплених у 1957 році за цілим будинком на праві постійного користування, що спростовує доводи позивача про порушення його права на користування ділянкою.

Посилання позивача на наявність у нього права на захист користування земельною ділянкою понад закріплених за домоволодіння 600 кв.м суд вірно вважав такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки право користування ділянкою комунальної власності у громадян виникає виключно на підставі рішень органу місцевого ради.

Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи позивача про належність йому надвірних споруд на території належної ОСОБА_7 земельної ділянки, оскільки такі доводи суперечать змісту свідоцтв позивача про право на спадщину, у яких вказані ідеальні частки позивача у праві власності на спільне майно, яку позивач набув в порядку спадкування в тому обсязі, який існував у спадкодавця.

З аналізу матеріалів справи вбачається, що 22 липня 1998 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідно до якого спадкове майно складалось з 11/25 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що належали померлому на підставі договору на право забудови від 15 січня 1958 року. Житловий будинок житловою площею 57,6 кв.м, надвірні споруди - сараї В,Е,Ж, льохи Г,Д, вбиральні З, Н, М, гараж Л, огорожа під 1-5,8, водоколонки 6,8, замощення І.

21 липня 2003 року ОСОБА_6 отримав свідоцтво про право власності на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на 19/200 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, які належали померлій на підставі договору дарування від 24 грудня 1970 року. Житловий будинок житловою площею 58,6 кв.м, надвірні споруди - сараї В,Е,Ж, льохи Г,Д, вбиральні З, Н, М, гараж Л, огорожа під 1-5,8, водо колонки 6,7, замощення І. 11 вересня 2003 року позивач зареєстрував право власності на 19/200 частини домоволодіння. Право власності на підставі вказаного свідоцтва зареєстрував згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 вересня 2003 року.

Районний судом вірно вказано, що до спадкового майна, отриманого ОСОБА_13 на підставі вищевказаних свідоцтв, увійшли надвірні споруди, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини.

Судом першої інстанції встановлено, що після виникнення у 1967 р. часткової власності ОСОБА_10 ( ОСОБА_6, ОСОБА_6.) та ОСОБА_12 ( ОСОБА_7) кожен з співвласників здійснював за свій рахунок будівництво та перебудову надвірних споруд, а позивачем не надано доказів про набуття власності внаслідок будівництва гаража Л, сараїв Ж,Є ним чи спадкодавцями ОСОБА_10, ОСОБА_13, отже документально не підтверджено набуття в установленому законом порядку права власності позивача на вказані господарські будівлі.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, і ухвалив у справі законне та обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на законність ухваленого рішення. Підстав для скасування рішення з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, п. 1 ст. 308, ст. ст. 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили одразу після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий :

Судді :