У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 22 червня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: головуючого Луспеника Д.Д., суддів: Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Журавель В.І., Савченко В.О., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Чернівецької обласної державної адміністрації до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Чернівецький окружний адміністративний суд, Першотравневий районний відділ управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області, про виселення без надання іншого приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року, - в с т а н о в и л а: У квітні 2015 року Чернівецька обласна державна адміністрація звернулася до суду з позовом про виселення ОСОБА_3 та членів його сім'ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із займаного службового жилого приміщення по АДРЕСА_1 та зняття з реєстраційного обліку на підставі ст. 124 Житлового кодексу України. Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року, позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із службового житлового приміщення АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У поданій касаційній скарзі скаржник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норми матеріального права, просить скасувати рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, заперечення на касаційну скаргу, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради № 652/17 від 11 жовтня 2011 року «Про видачу ордерів, виключення квартир із числа гуртожитків та поселення у маневровий фонд міської ради» житлове приміщення під АДРЕСА_2 закріплене було як службове за Чернівецьким окружним адміністративним судом, суддею якого був ОСОБА_3 та видано останньому спеціальний ордер на вселення його та членів сім'ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Постановою Верховної Ради України від 12 січня 2012 року ОСОБА_3 обрано суддею апеляційного суду Івано-Франківської області. Позивач вважає, що з обранням ОСОБА_3 до іншого суду з останнім та Чернівецьким окружним адміністративним судом припинилися трудові відносини, а тому він разом зі своєю сім'єю підлягаю виселенню без надання іншого житлового приміщення. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_3 та членів його сім'ї виходив з того, що ОСОБА_3, якому було надане в користування службове приміщення, припинив трудові відносини з Чернівецьким окружним адміністративним судом, а тому підлягає виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 118, 121 та 122 Житлового кодексу України. З висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує забезпечення судді та його членам сім'ї жилими приміщеннями відповідно до Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сім'ї військовослужбовців; осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК України). Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв'язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов'язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло. При вирішенні спору судами не враховано той факт, що ОСОБА_3 не припинив свою трудову діяльність як суддя, він лише був переобраний з одного суду до іншого та в іншому регіоні, у якому не був забезпечений житлом. Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», яке є чинною, зі змінами станом на 13 січня 2016 року, зокрема розділом IV визначено хто може бути виселений із службового приміщення без надання іншого приміщення: робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Згідно п. 35 зазначеної Постанови без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_3 працює в судовій системі більше 10 років, не припинив трудову діяльність із судовою системою, є діючим суддею. Зазначені обставини не були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції, належним чином не перевірено доводи апеляційної скарги, залишивши без змін рішення суду першої інстанції. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі ч. 2 ст.338 ЦПК України з направленням справи на новий апеляційний розгляд. Керуючись ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Д.Д. Луспеник Судді: Т.П. Дербенцева В.І. Журавель О.В. Попович В.О. Савченко