Ухвала

іменем україни

8 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Київської міської ради, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що у 1952 році ОСОБА_9 самовільно було побудовано будинок АДРЕСА_1. Відповідно до поверхневого плану від 21 жовтня 1976 року та журналу внутрішніх обмірів площі, зазначений будинок було проінветаризовано та він складається з: однієї жилої кімнати, площею 17,2 кв. м, кухні, площею 4,9 кв. м, коридору, площею 9,3 кв. м. Земельна ділянка площею 660 кв. м, на якій розташований будинок АДРЕСА_1 не приватизована. На цій же земельній ділянці розташований будинок АДРЕСА_2 власниками якого є: ОСОБА_5, якому належить 1/3 частини будинку, ОСОБА_6, якому належить 1/3 частини будинку, ОСОБА_7, якому належить 1/9 частини та 1/18 частини будинку, ОСОБА_8, якому належить 1/9 частини та 1/18 частини будинку.

Позивачка вказувала на те, що між її матір'ю - ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у 1979 році було зареєстровано шлюб. На той час ОСОБА_9 належала 1/3 частини будинку АДРЕСА_2. 14 червня 1979 року її матір ОСОБА_10 виплатила 5 тис. 500 рублів за самовільно збудований будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_9 та вони дійшли згоди щодо заселення ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_12 в цей будинок. 19 січня 1982 року шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було розірвано. У 1994 році ОСОБА_9 помер. У 1995 році ОСОБА_10 отримала погодження від 18 травня 1995 року на експлуатацію будинку АДРЕСА_1 від загону воєнізованої пожежної охорони МВС України у Московському районі та погодження на введення в експлуатацію приватного будинку АДРЕСА_1 від Санітарно-епідеміологічної станції відділу охорони здоров'я виконкому Московської районної ради народних депутатів. Починаючи з 1999 року ОСОБА_4 одноособово володіє будинком АДРЕСА_1, і для належної експлуатації цього будинку укладено відповідні договори з ДКП «Київгаз», АЕК «Київенерго».

ОСОБА_4 зазначала, що вона добросовісно, відкрито, безперервно протягом більш ніж 10 років володіє будинком АДРЕСА_1, користується ним весь цей час, несе витрати з його утримання, а тому за правом набувальної давності набула право власності на цей будинок згідно зі ст. 344 ЦК України.

З урахуванням зазначеного, позивачка просила визнати за ОСОБА_4 право власності на будинок АДРЕСА_1, житловою площею 17,2 кв. м, кухнею, площею 4,9 кв. м, коридором, площею 9,3 кв. м, загальною площею 31,4 кв. м.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), керуючись ст. 344 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що будинок під АДРЕСА_1, не може вважатися чужим майном оскільки, право власності на вказаний будинок згідно з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2006 року визнано за ОСОБА_5 та саме після ухвалення вказаного судового рішення спірне майно набуло по відношенню до ОСОБА_4 статусу «чужого майна», а отже на момент звернення до суду, тобто станом на 18 грудня 2013 року, не сплив встановлений 10-річний термін для визнання права власності за ОСОБА_4 в порядку набувальної давності.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик