Кодимський районний суд Одеської області
_____________________________________________________________________________________________________
Справа № 503/587/16-ц
Провадження №2/503/382/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2016 року м.Кодима Одеської області

Кодимський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Сопільняка О.М.,

при секретарі Вдовиченко В.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Кодимі Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 12 квітня 2016 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» (далі КП «Кодимакомунсервіс»), уточнивши який, просив: визнати незаконним наказ №31 від 31 березня 2016 року про його звільнення з роботи; поновити його на посаді контролера КП «Кодимакомунсервіс»; стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня по 12 липня 2016 р.р. в сумі 5137 грн.19 коп.; стягнути з відповідача завдану незаконним звільненням моральну шкоду в сумі 15000 грн. (а.с.1-3, 63, 80-81).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 (діє відповідно до довіреності від 14 квітня 2016 року, строком дії три роки а.с.34-35) позов підтримали та пояснили, що з квітня місяця 2011 року позивач працював контролером КП «Кодимакомунсервіс».

Наказом начальника КП «Кодимакомунсервіс» №31 від 31 березня 2016 року позивача звільнено з роботи відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул, тобто невихід на роботу 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року.

Вважають вказаний наказ про звільнення незаконним, оскільки прогулів позивач не допускав.

Так, 18 березня 2016 року за розпорядженням керівника КП «Кодимакомунсервіс» всі працівники підприємства мали відбути на міське кладовище для прибирання вирубування кущів, вивезення сміття, фарбування могил, тощо. Однак, позивач через захворювання не міг виконувати зазначені роботи, які до того ж не входять до його посадових обовязків, тому, отримавши в бухгалтерії підприємства квитанції на оплату послуг водопостачання та водовідведення, пішов їх розносити абонентам громадянам та юридичним особам для оплати. Вказані квитанції розносив до вечора, тобто весь день перебував на роботі.

29 березня 2016 року разом з працівниками КП «Кодимакомунсервіс» ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 8 до 17 години ходили по місту та укладали з мешканцями договори на вивезення сміття, а також попереджали їх про необхідність прибирання прилеглої території, оскільки за допомогою важкої техніки планувалось розширення вулиць.

30 березня 2016 року позивач весь день розносив квитанції боржникам на оплату отриманих ними послуг з водопостачання та водовідведення.

31 березня 2016 року через різке погіршення стану здоровя позивач перебував на лікуванні Кодимській районній лікарні, що підтверджується медичною довідкою.

Того ж дня, керівник КП «Кодимакомунсервіс», не провівши ніякої перевірки, прийняв наказ про його звільнення за прогул, хоча у вказані в наказі дні він виконував свої обовязків та перебував на роботі.

Вважаючи звільнення позивача з роботи незаконним, просили скасувати наказ про звільнення та поновити позивача на попередній посаді.

Окрім цього, просили стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня до 12 липня 2016 року в сумі 5137 грн.19 коп., а також відшкодувати завдану позивачеві моральну шкоду в сумі 15000 грн., оскільки внаслідок незаконного звільнення він втратив роботу, заробіток та нормальні життєві звязки, змушений був відшукувати додатковий заробіток для існування, через що зазнав значних суттєвих психічних страждань та переживань.

Представники відповідача ОСОБА_4 (керівник КП «Кодимакомунсервіс») та ОСОБА_3 (діє відповідно до довіреності №1/42 від 10 червня 2016 року а.с.68) заявленого позову не визнали, вказавши, що позивач ОСОБА_1 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року без поважних причин не вийшов на роботу, допустивши прогули, за що наказом керівника підприємства від 31 березня 2016 року був звільнений з роботи. Вважають звільнення позивача з роботи законним, а тому у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представників відповідачів, а також свідчення свідків, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 15 Цивільного процесуального кодексу України кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів визнаечно: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю та конституційну гарантію захисту від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Судом встановлено, що наказом начальника КП «Кодимакомунсервіс» №16 від 26 квітня 2011 року позивача ОСОБА_1 прийнято на посаду контролера водопровідного господарства КП «Кодимакомунсервіс» (а.с.8).

Відповідно до Посадових інструкцій, які діяли впродовж 2011-2016 р.р., до обовязків позивача, як контролера, входило: облік підконтрольних обєктів; контроль роботи та знімання показників водомірних лічильників абонентів; контроль своєчасності і правильності оплати наданих послуг та вжиття передбачених законом заходів для покращення стану оплати абонентами наданих послуг; виявлення неоформлених абонентів (підпункти 2.1, 2.2, 2.6 пункту 2 Інструкції від 07 жовтня 2013 року та пункти 1-4 розділу ІІ Інструкції від 23 січня 2016 року а.с.9-11, 57).

18, 29, 30 та 31 березня 2016 року комісією КП «Кодимакомунсервіс» у складі начальника підприємства ОСОБА_4, бухгалтера ОСОБА_8, економіста ОСОБА_9 складені акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року (а.с.21-24).

На підставі вказаних актів наказом начальника КП «Кодимакомунсервіс» №31 від 31 березня 2016 року позивача ОСОБА_1 звільнено з роботи відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України за прогул, тобто невихід на роботу 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 232 КЗпП України трудові спори працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору підсудні районним судам.

Відповідно до частини 1 статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначив, що передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся 12 квітня 216 року, тобто в межах визначеного частиною 1 статті 233 КЗпП строку (а.с.1)

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі прогулу працівника.

Пленум Верховного Суду України в пункті 24 постанови «Про практику розгляду трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, вказав, що прогулом є відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Обґрунтовуючи звільнення позивача з роботи з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, представники відповідача в судовому засіданні вказали, що позивач був відсутній на роботі 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року, тобто допустив прогули у вказані дні, що було підставою для його звільнення з роботи.

В якості доказів прогулу надали до суду акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року.

Заперечуючи проти висунутого звинувачення, позивач в судовому засіданні пояснив, що 18 березня 2016 року він, отримавши в бухгалтерії підприємства квитанції на оплату послуг водопостачання та водовідведення, пішов їх розносити абонентам громадянам та юридичним особам для оплати, що входить до його трудових обовязків.

Так, відповідно до довідок, виданих директором ПМП «Крокус» ОСОБА_10, завідувачем комунальним закладом «Кодимський дошкільний навчальний заклад «Теремок» ОСОБА_11, начальником відділу бухгалтерського обліку Кодимського районного центру зайнятості ОСОБА_12, приватним підприємством «Пельменна» та приватним підприємцем ОСОБА_13, контролер ОСОБА_1 18 березня 2016 року розносив їм квитанції на оплату спожитих послуг з водопостачання та водовідведення, тобто виконував визначені посадовою інструкцією трудові обовязки (а.с.44,46,47,48).

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснили, що 29 березня 2016 року вони разом з ОСОБА_1 зранку і до закінчення робочого дня ходили м.Кодима та укладали з мешканцями міста договори на вивезення сміття, а також попереджали їх про необхідність прибирання прилеглих територій, оскільки планувалось розширення вулиць.

Відповідно до Журналу реєстрації договорів по КП «Кодимакомунсервіс» було зареєстровано укладення з абонентами 29 травня 2016 року восьми договорів на надання житлово-комунальних послуг (а.с.61).

Відповідно до колективної заяви мешканців м.Кодима, 30 березня 2016 року позивач ОСОБА_1 розносив квитанції боржникам за отримані ними послуги з водопостачання та водовідведення та знімав показники з лічильників абонентів, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 (два абонента), вул.Одеська (пять абонентів), вул.Стуса (два абонента).

31 березня 2016 року через різке погіршення стану здоровя ОСОБА_1 звертався до КУ «Кодимська ЦРЛ» по медичну допомогу, доказом чого є видана лікарем комунального закладу довідка, а також відповідний запис про звернення за допомогою в медичній картці позивача №4796 (а.с.13, 43).

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Так, Колегія суддів Верховного Суду України з розгляду цивільних справ в ухвалі від 15 грудня 2010 року у справі №6-20213св09 вказала, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю ( http://reyestr.court.gov.ua/Review/12988190).

В якості доказів прогулу позивача представники відповідача надали до суду акти №№1,2,3,4 та 5 від 18,29,Ю30 та 31 березня 2016 року про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року, складені комісією КП «Кодимакомунсервіс» у складі начальника підприємства ОСОБА_4, бухгалтера ОСОБА_8, економіста ОСОБА_9 (а.с.21-25).

За загальним правилом подібні акти можуть підтверджувати факт відсутності працівника на робочому місці чи на роботі (при цьому поняття «робота» значно ширше поняття «робоче місце» та охоплює підприємство в цілому).

Однак, з огляду на характер посадових обовязків ОСОБА_1, визначених в його посадових Інструкціях, що діяли протягом часу його роботи, слід дійти висновку, що робота позивача полягає в обліку підконтрольних обєктів на закріпленій за ним дільниці; у здійсненні контролю за роботою та знімання показників водомірних лічильників абонентів; здійсненні контролю за своєчасністю і правильністю оплати абонентами наданих їм послуг та вжиття передбачених законом заходів для покращення стану оплати цих послуг; виявлення неоформлених абонентів, тобто повязана з його безпосереднім перебуванням поза межами підприємства за місцем проживання чи знаходження абонентів споживачів житлово-комунальних послуг, які надає КП «Кодимакомунсервіс» (підпункти 2.2, 2.6 пункту 2 Інструкції від 07 жовтня 2013 року та пункти 1-4 розділу ІІ Інструкції від 23 січня 2016 року а.с.9-11, 57).

Тобто, позивач не має стаціонарного робочого місця в межах підприємства, а його робота має характер «виїзної» та полягає у виконанні ним покладених на нього трудових обовязків поза межами підприємства за місцем проживання чи знаходження абонентів, а тому зазначення в цих актах про відсутність позивача в конторі підприємства (в адміністративній будівлі) не може бути доказом допущеного позивачем прогулу, тобто його відсутності на роботі.

Окрім цього, вказані акти не містять відомостей про тривалість відсутності позивача на роботі, що є обовязковою умовою звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Так, в актах від 18 та 29 березня 2016 року зазначено, що позивач о 9 годині пішов з контори, однак не зазначено загального часу (тривалості) його відсутності на роботі, при цьому, як вже зазначалось, відсутність позивача в адміністративній будівлі підприємства не є свідченням його відсутності на роботі (а.с.21,22).

В акті від 30 березня 2016 року вказано, що позивач о 15 годині прийшов до управління підприємства, однак також не вказано загального часу (тривалості) його відсутності на роботі (а.с.23).

В акті від 31 березня 2016 року вказано, що того дня позивач зявився на роботі об 11 год.30 хв., зазначено, також, що позивач був відсутній на робочому місці з 13 до 14 години (а.с.25).

При цьому з акту №5 від 31 березня 2016 року вбачається, що в день складення акту о 16 год.30 хвилин позивач перебував на роботі.

Таким чином, вказані акти у передбаченому законом порядку не доводять фактів прогулу позивача, тобто його відсутності на роботі 18, 29,30 та 31 березня 2016 року як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, оскільки його відсутність в адміністративній будівлі підприємства з огляду на характер його посадових обовязків не може бути належним доказом його відсутності на роботі в широкому розумінні цього терміну.

При цьому, підставою для звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є відсутність працівника саме на роботі, а не на визначеному йому робочому місці.

Окрім цього, з наданої Управлінням Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області довідки від 13 червня 2016 року за формою ОК-5, вбачається, що у березні місяці 2016 року позивач ОСОБА_1 з 31-го календарного дня відпрацював 28 робочих днів, отримавши за відпрацьований час заробітну плату у повному обсязі, що спростовує твердження представників відповідача про його прогули, тобто відсутність на роботі 18, 29, 30 та 31 березня 2016 року (а.с.82).

При цьому, відповідно до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року №10-1, відомості про застраховано особу (у т.ч. відомості про заробітну плату, дохід, грошове забезпечення, допомогу та компенсацію, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески), що містяться у вказаному реєстрі, надаються страховиком - підприємством, в якому працює застрахована особа (пункт 2 розділу ІІ Положення).

Таким чином, звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням закону, а тому є незаконним.

Відповідно до частини 1 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною другою цієї статті при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 25 травня 2016 року, прийнятій у справі №6-511цс16, вказала, що у разі відсутності вини працівника у тривалому розгляді трудового спору, виплата середнього заробітку здійснюється за весь час вимушеного прогулу. При цьому законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення цього розміру (номер рішення в ЄДРСР №58074094).

Пленум Верховного Суду України в пункті 21 постанови №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказав, що середня заробітна плата у всіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, визначається відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, пункт 3 якого передбачає, що при обчисленні середньої заробітної плати включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки тощо.

Отже, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2016 по 12 липня 2016 року в сумі 5137 грн. 19 коп.

При цьому, розмір заробітної плати за період вимушеного прогулу обчислено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, спричиненої його незаконним звільненням з роботи.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає у душевних стражданнях та переживаннях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України.

Так, відповідно цієї статті відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною (немайновою) шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні нормальних життєвих зв'язків, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 13 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснив, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (зокрема, шляхом поновлення звільненого працівника на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Як встановлено судом, позивач внаслідок незаконного звільнення з роботи з вини відповідача дійсно втратив нормальні життєві зв'язки, тривалий час не працював, через що докладав багато зусиль для організації свого життя в цей період. Хвороба та інвалідність його дружини ОСОБА_14 поглиблювали ці моральні страждання та переживання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує роботу позивача, що передувала його звільненню, зокрема відсутність фактів порушення ним трудової дисципліни, його непритягнення до дисциплінарної відповідальності, його заохочення; характер та тривалість порушення його прав, а також характер негативних наслідків, викликаних його незаконним звільненням; тяжкість і істотність вимушених змін в його житті після незаконного звільнення; глибину його фізичних та душевних страждань та зусиль, вжитих ним для відновлення своїх трудових прав.

Відтак суд, виходячи з засад розумності та справедливості, вважає необхідним заявлений позивачем позов в частині стягнення моральної шкоди задовольнити частково, дещо зменшивши розмір моральних збитків, які підлягають відшкодуванню, оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало в його незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до частини 7 статті 235 КЗпП України та пункту 4 частини 1 статті 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню

При цьому, негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 34 постанови від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст.213, 215, 218 ЦПК України, суд-

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 до комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» про визнання наказу про звільнення з роботи незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» №31 від 31 березня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з роботи.

Поновити ОСОБА_1 на посаді контролера комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» з дня звільнення.

Стягнути з комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2016 року до 12 липня 2016 року в сумі 5137 грн.19 коп.

Стягнути з комунального підприємства «Кодимакомунсервіс» на користь ОСОБА_1 3000 грн. в якості відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах одного місяця відповідно до пунктів 2 та 4 частини 1 статті 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Одеської області через Кодимський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Сопільняк О.М.