У Х В А Л А

28 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про стягнення коштів,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року позов задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діяв представник ОСОБА_5, відхилено, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2016 року ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме ч.2 ст. 566 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, 13 липня та 5 жовтня 2016 року, ухвалу Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2016 року, постанову Вищого господарського суду України від 8 жовтня 2015 року та ухвалу Верхового Суду України від 14 листопада 2016 року.

У заяві міститься клопотання в якому ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, просить зупинити виконання ухвалених у справі судових рішень.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки зобов'язання за договором кредитної лінії №ВКЛ-2022390/1 від 30 вересня 2013 року не виконано належним чином, грошові кошти ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором не вносились, а приймати інше виконання, ніж грошове, банк не мав права, з огляду на обмеження регулятора.

У наданій для порівняння ухвалі від 16 вересня 2015 року у справі про стягнення боргу у порядку регресу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, які дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки до позивача перейшли права кредитора у розмірі виконаного ним кредитного зобов'язання відповідачу.

Ухвалою від 13 липня 2016 року, Вищий спеціалізований суд України у справі про стягнення грошових коштів, погодився з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову. При цьому суди виходили з того, що оскільки відповідач не надав достовірних доказів, що сплачені позивачем кошти були коштами підприємства, у той час як з квитанції від 27 липня 2011 року вбачається погашення саме позивачем кредитної заборгованості відповідно до договору поруки від 20 вересня 2007 року, то спірна грошова сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки позивачем виконано зобов'язання забезпечене порукою в повному обсязі, в зв'язку з чим до останнього перейшли права кредитора.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 жовтня 2016 року у справі про стягнення погашеної суми кредитної заборгованості в порядку зворотної вимоги касаційний суд, погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, які дійшли обґрунтованого висновку про те, що до позивача, як поручителя, перейшли права нового кредитора у кредитному зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, оскільки позивач, як поручитель за кредитним зобов'язанням відповідача, сплатила замість боржника за кредитним договором кошти в сумі 142 тис. 89 грн. 95 коп. (які були стягнуті судовим рішенням у солідарному порядку з боржника та поручителя).

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 червня 2016 року у справі про визнання протиправними дій та рішення, скасування рішення, погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позову. При цьому суд виходив з того, що на укладення відповідних Договорів поруки між Поручителями та AT «Дельта Банк» погодження зі сторони Національного банку України не потребувалось, оскільки укладеним Договором застави майнових прав такого обов'язку не було передбачено. Крім того, чинним законодавством України та умовами Договорів поруки не встановлено обов'язку Поручителя попереджати боржника про укладення договору поруки з метою забезпечення виконання його зобов'язань перед кредитором та отримання відповідної згоди.

Постановою Вищого господарського суду України від 8 жовтня 2015 року у справі у справі про банкрутство, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій. Зокрема, суди встановивши, що особа набула право вимоги до боржника на суму списаних з неї коштів та в подальшому відступила право вимоги іншій особі в такому ж самому обсязі, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для невизнання заборгованості за вказаним договором відступлення, оскільки відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор, і зміна кредитора у зобов'язанні, не змінює обсяг прав та обов'язків боржника.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Надана для порівняння ухвала Верхового Суду України від 14 листопада 2016 року не є рішенням Верховного Суду України, яке прийняте у порядку визначеному главою 3 розділу V ЦПК України, а тому на неї не може здійснюватися посилання на підтвердження підстави, встановленої пунктами 1 або 4 частини 1 статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», треті особи: публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Національний банк України, про стягнення коштів за заявою ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 травня 2016 року відмовити.

Клопотання ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, про зупинення виконання ухвалених у справі судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко