У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

КолодійчукаВ.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права користування жилим приміщенням, вселення, встановлення порядку користування жилим приміщенням та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилим приміщенням; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що, починаючи з 09 березня 2006 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, у якій він з її згоди зареєструвався та з 26 квітня 2011 року постійно проживає у квартирі. 17 травня 2014 року через неправомірні дії відповідачки він змушений був залишити місце свого постійного проживання.

Посилаючись на те, що відповідачка перешкоджає йому у здійсненні права користування спірним приміщенням, позивач просив визнати за ним право користування зазначеною квартирою, вселити його у вказане приміщення та встановити порядок користування квартирою, виділивши в його користування кімнату площею 12,60 кв. м, відповідачці виділити в користування кімнату, площею 18,70 кв. м, залишивши в спільному користуванні кухню, ванну кімнату та коридор та зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та надати ключі від вхідних дверей.

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у ОСОБА_3 відсутнє право на користування спірним приміщенням, оскільки за місцем реєстрації він ніколи не проживав, його особистих речей в квартирі немає. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування зазначеною вище квартирою.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 у спірній квартирі ніколи не проживав, сторони, перебуваючи у шлюбі, проживали за іншою адресою, а зазначену квартиру здавали в оренду.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 09 березня 2006 року по 11 серпня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, в якій він з її згоди зареєструвався.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 перешкоджає йому у здійсненні права користування зазначеною квартирою.

ОСОБА_4 посилалася на те, що ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживав і за час їхнього шлюбу вона здавала її в оренду.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

На наведене суди уваги не звернули та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України належним чином не з'ясували причин непроживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, не перевірили його посилань на те, що невідомі йому особи разом з ОСОБА_4 через психологічний та фізичний тиск змусили його покинути спірну квартиру, не врахували того, що ОСОБА_4 у своєму зустрічному позові також посилалась на те, що змусила ОСОБА_3 покинути спірну квартиру за допомогою правоохоронних органів (а.с. 25-27), а також не дали правової оцінки листу начальника Печерського районного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві від 17 червня 2014 року (а.с. 42).

Крім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

У зустрічному позові ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право на житло, посилаючись на положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР. При цьому суди не звернули уваги на те, що правом визначати предмет і підставу позову наділений лише позивач, не уточнивши ці підстави у позивачки, вийшли за межі позовних вимог, що заборонено ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України, та задовольнили її позов на підставі ст. ст. 391 405 ЦК України. Суди мають право самостійно з'ясовувати норми права, проте у тому разі, якщо ним відповідають підстава позову та обґрунтування вимог.

Отже, суди доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

В.М.Колодійчук

І.М.Фаловська