У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі суддів:

ПоповичО.В., Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Український Капітал» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Універсальний Капітал» (далі - ПАТ «Банк «Універсальний Капітал») звернулося до суду із зазначеним позовом, який в подальшому уточнило, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 856 748,02 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ становить 18 248 732,83 грн, з яких - заборгованість зі сплати по тілу кредиту - 765 836 дол США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 19 жовтня 2015 року складає 16 312 318 грн; заборгованість зі сплати процентів - 90 911 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складає 1 936 414, 74 грн.

Зазначав, що свої зобов'язання за кредитним договором банк виконав у повному обсязі надавши позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування їх траншами на кредитний рахунок позичальника, відкритий в ПАТ «Банк «Український Капітал» із врахуванням п.2.11 кредитного договору. Позичальник умови кредитного договору не виконав, кредит не погашав та не сплачував проценти. Банком неодноразово направлялися позичальнику повідомлення про наявність боргу з вимогою погасити борг у 30-ти денний термін. Вимоги банку не виконувалися.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року позов ПАТ «Банк «Український Капітал» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Український Капітал» заборгованість за кредитним договором в сумі 856 748,02 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ становить 18 248 732,83 грн, заборгованість зі сплати процентів - 90 911 дол США, що в гривневому еквіваленті станом на 19 жовтня 2015 року по курсу НБУ складає 1 936 414, 74 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між відкритим акціонерним товариством «Банк «Український Капітал» (перейменований у ПАТ «Банк «Український Капітал» відповідно до Закону України «Про акціонерні товариства» та Закону України «Про банки та банківську діяльність») та ОСОБА_4 25 січня 2008 року був укладений Кредитний договір № 04свкл-08 за умовами якого ОСОБА_4 наданий кредит в сумі 1 280 000 дол США строком користування до 17:00 за Київським часом 23 березня 2013 року, зі сплатою 14,5% річних за користування кредитними коштами.

Відповідно до п.1.3 Кредитного договору відновлювальна кредитна лінія (Далі-кредит) здійснюється окремими частинами (траншами), видача якого здійснюється на підставі письмової заяви Позичальника, в якій зазначається необхідна сума кредиту, а повернення кредиту здійснюється Позичальником на позичковий рахунок, встановлений п.2.4 Кредитного договору. Грошові кошти, які надаються за рахунок кредитної лінії та в межах строку дії кредитної лінії, використовуються ОСОБА_4 на придбання та реконструкцію нерухомості та для участі останнього у Фонді фінансування будівництва та оплату вимірних одиниць на квартиру АДРЕСА_1; на квартиру АДРЕСА_2.

В подальшому між банком та ОСОБА_4 було укладено низьку Додаткових угод та договорів про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, зокрема, в частині надання траншів, продовження строків сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Договором про внесення змін та доповнень від 30 вересня 2011 року до Кредитного договору Банком було встановлено за користування кредитом проценти у розмірі 12% річних з 01 вересня 2011 року.

Свої зобов'язання за Кредитним договором Банк виконав у повному обсязі, Позичальник свої зобов'язання за Кредитним договором та доповненнями до нього не виконав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позивачем того, що відповідачем були порушені умови кредитного договору від 25 січня 2998 року №04свкл-08 та низька додаткових угод та Договорів про внесення змін та доповнень до Кредитного договору, а саме, в частині надання траншів, продовження строків сплати відсотків за користування кредитними коштами. Відповідачем не доведено погашення кредиту з процентами за користування кредитом. Укладення Кредитного договору від 25 січня 2998 року №04свкл-08 та низьки додаткових угод та Договорів про внесення змін та доповнень до Кредитного договору відповідачем не оспорюється.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, відповідно до положень ст.ст. 212-215 ЦПК України, надав належну оцінку наявним у справі доказам, вірно встановив фактичні обставини, які мають суттєве значення для вирішення спору, застосував норму матеріального права, яка застосовується до даний правовідносин.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд відповідно до ст.ст. 303, 315 ЦК України, належним чином перевірив доводи апеляційної скарги, в тому числі дійсний розмір заборгованості позичальника перед позивачем.

Крім того, в суді першої інстанції представник відповідача не визнав позовні вимоги з тих підстав, що позичальником погашена кредитна заборгованість, а в апеляційній та касаційній скаргах зазначає, що судами не встановлена дійсна сума заборгованості.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Ні представником відповідача, ні позивачем не було надано відповідних доказів щодо заперечення проти позову, зокрема, що кредитний борг погашений, або розрахунки погашення заборгованості за кредитним договором.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, зо відповідно до статті 337 ЦПК України є підставою для відхилення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 листопада 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

ПоповичО.В., Карпенко С.О., Савченко В.О.