Справа № 567/122/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя Венгерчук А.О.

секретар Бондарчук О.М.

з участю позивачки-відповідачки ОСОБА_1

представника позивача-відповідача ОСОБА_2

відповідача-позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Острог справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

в Острозький районний суд з позовом до ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності звернулася ОСОБА_1

В своїй заяві зазначала, що перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 28 січня 2005 року, а 05 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Острозького районного суду з позовом про розірвання шлюбу. Вона не бажала розривати з ним шлюб, а тому їм надано строк для примирення у строк 4 місяці. Однак, цей факт викликав у ОСОБА_3 агресію, він вчиняє перешкоди у доступі до спільного майна, погрожує продати без її відома їх спільне майно.

За час спільного проживання у шлюбі за спільні кошти 11 березня 2013 року ними було придбано з прилюдних торгів нерухоме майно - приміщення магазину загальною площею 213 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1. Майно було оформлено на ОСОБА_3

З метою захисту свого права на частку у спільному майні вважає за необхідне захистити своє право шляхом визначення своєї частки та визнання права власності у праві спільної власності.

Просила визначити ідеальну частку їй, ОСОБА_1, у праві спільної сумісної власності на приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею 213 кв.м. у розмірі 1/2, та визнати право власності ОСОБА_1 на 1/2 частку у праві спільної власності на приміщення магазину загальною площею 213 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач-відповідач та її представник позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Позивач-відповідач ОСОБА_1 зазначила, що вона знала про те, що її чоловік позичав кошти у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Зазначає, що у них був спільний бюджет і кошти витрачені на придбання приміщення магазину, були їх спільною сумісною власністю, оскільки вона була зареєстрована як підприємець, тривалий час торгувала на базарі. Зазначила, що ними було під час шлюбу придбано кілька автомобілів, які були продані і кошти витрачені на придбання зазначеного приміщення.

Представник позивача-відповідача ОСОБА_2 зазначив, що відповідачем-позивачем ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували зустрічні позовні вимоги.

Вказує, що оригіналів договорів позики відповідачем не надано. Договір позики з ОСОБА_4 укладено 04.03.2013 року, а його паспорт, який вказаний у розписці, зазначений виданим 20.08.2013 року, що ставить під сумнів укладення цього договору саме 04.03.2013 року. За поясненнями ОСОБА_5 кошти ним надавались ОСОБА_3 на ремонт зазначеного приміщення, про що є розписки, та що відображено у записах про наявність боргу між ними та ОСОБА_3 Вказав, що судовому засіданні ОСОБА_5 зазначив, що зазначений договір підписаний не ним і в нього відсутній оригінал договору, що ставить під сумнів наявність цього договору.

Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити, первинний позов задовольнити.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 позов ОСОБА_1 не визнав подав зустрічну позовну заяву в якій вказував, що дійсно 28 січня 2005 року між ним і відповідачкою, був укладений шлюб. На даний час в провадженні Острозького районного суду перебуває провадження про розірвання шлюбу між сторонами, у якому сторонам надано термін для примирення, розгляд справи відкладено на 01 червня 2016 року.

Вважає спільне майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які не належали їй, йому особисто, його особистою власністю.

Зазначає, що на підставі Акту про придбання арештованого майна з прилюдних торгів, затвердженого начальником ВДВС Острозького районного управління юстиції від 11 березня 2013 року ним було придбано у особисту власність з прилюдних торгів приміщення магазину, що розташоване в АДРЕСА_1 (Свідоцтво видане 01.04.2013 року приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Сержант Н.М., реєстровий номер 154). Право власності належним чином зареєстровано за ним - ОСОБА_3, про що свідчить Витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01.04.2013 року № 1839449.

Згідно даного Свідоцтва він набув у власність приміщення магазину в АДРЕСА_1, площею 213 кв.м.

04 та 05 березня 2013 року, в зв'язку із тим, що в нього не було власних коштів на придбання з торгів приміщення магазину в АДРЕСА_1 між ним та ОСОБА_4 - 04.03.2013 року, та ОСОБА_5 - 05.03.2013 року, було укладено договори позики, згідно яких для придбання ним приміщення магазину в АДРЕСА_1, площею 213,0 кв.м. йому було надано у позику кошти: ОСОБА_4 - 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп., а ОСОБА_5 - 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 00 коп. Термін повернення позики 31 грудня 2018 року, п. 4.1. договору.

Оскільки приміщення магазину в АДРЕСА_1 площею 213,0 кв.м. 11 березня 2013 року було придбано за кошти отримані ним в позику (є його особистими), термін повернення їх ще не настав, повертати дані кошти він буде самостійно, вважає, що в нього є всі підстави вважати, що приміщення магазину в АДРЕСА_1, загальною площею 213,0 кв.м. належать йому на праві особистої приватної власності та поділу як спільна сумісна власність не підлягає.

Додатковим доказом тієї обставини, що вказане приміщення його особистою власністю є те, що його дружина - ОСОБА_1, не надавала своєї письмової згоди на його придбання та фактично не була ознайомлена ні з планами на його придбання, ні з тим, за які кошти його було придбано.

Просив визнати за ним - ОСОБА_3, право особистої приватної власності на приміщення магазину в АДРЕСА_1, загальною площею 213,0 кв.м.

В судовому засіданні відповідач-позивач зустрічну позовну заяву підтримував, посилаючись на викладені в зустрічному позові обставини.

Пояснював, що придбання приміщення магазину він здійснив за особисті кошти, оскільки його дружина була проти.

Вказував, що кошти він позичав на придбання цього приміщення в різних людей в тому числі і ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Пояснити чому відсутній у нього оригінал зазначених договорів та чому ОСОБА_5 стверджував, що договір він не підписував, а лише розписку - не зміг. Вказував лише, що договори складалися пізніше.

Зазначив, що хоча він придбав зазначене майно під час перебування в шлюбі, та є підстави для визнання спільною сумісною власністю 1/2 зазначеного майна, проте відповідачу по зустрічному позову може належати 1/4 частка цього приміщення. Пояснити з яких міркувань саме таким чином визначив частку дружини в спільній сумісній власності - не зміг.

В подальшому позовні вимоги ОСОБА_1 визнав.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що 05 березня 2013 року вона разом з родиною святкувала день народження своєї онуки. До обіду її син ОСОБА_3 з ОСОБА_1 були на базарі, а після обіду вони святкували і ніякі договори він укладати в той день не міг, бо перебував вдома. Зазначила, що її син з дружиною спільно працювали і заробляли кошти як підприємці торгували на базарі, їздили на заробітки. У них у власності за дорученням були і автомобілі, які вони продали, коли придбали приміщення в якому був зроблений спортивний зал.

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що в березні 2013 року вона перебувала в гостях своєї доньки ОСОБА_1 і вона з зятем їй похвалились, що придбали приміщення магазину. Зазначила, що кошти у них були спільні, заробляли вони разом і її донці було відомо про наміри ОСОБА_3 купити цю будівлю магазину в якій потім зробили спортивний зал.

Свідок ОСОБА_6 суду показав, що він будівельник і виконував більшість внутрішніх робіт у приміщенні магазину, яке придбав його зять в АДРЕСА_1. Зазначив, що його донька ОСОБА_1 з зятем повідомляли що придбали приміщення магазину і донька знала про наявність витрат на придбання цього приміщення та його ремонт.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що ОСОБА_3 позичав у нього періодично кошти на ремонт приміщення спортивного залу і деяке устаткування. Зазначає, що на сьогоднішній день ОСОБА_3 винен йому близько 12 тисяч доларів США.

Вказує, що позичав у 2013 році гроші ОСОБА_3 близько 150 тис. грн.

Зазначив, що 05.03.2013 року вони заключили в м. Рівне договір позики. Пояснював, що напередодні ОСОБА_3 написав розписку на вказану суму і там є його підпис. Пояснити чому в нього немає договору позики від 05.03.2013 року і чому в договорі не його підпис - не зміг. Зазначив, що ОСОБА_1 знала про наявність боргів ОСОБА_3, перед ним оскільки кошти позичалися і віддавалися періодично, і вказані борги зазначалися у зошиті в ОСОБА_11, про який їй було відомо.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснили, що вони є рідними сестрами ОСОБА_3 Стверджують, що спірне майно - приміщення магазину, придбане подружжям ОСОБА_3 за спільні кошти. Зазначили, що вони також допомагали і грошима, і фізичною працею в облаштуванні цього приміщення.

З письмових доказів, досліджених в судовому засіданні встановлено наступне.

Згідно свідоцтва про одруження, ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 28 січня 2005 року (актовий запис № 10 від 28.1.2005 року). (а.с.7)

На підставі Акту про придбання арештованого майна з прилюдних торгів, затвердженого начальником ВДВС Острозького районного управління юстиції від 11 березня 2013 року, ОСОБА_11 було придбано у особисту власність з прилюдних торгів приміщення магазину, що розташоване в АДРЕСА_1. (а.с.68)

Відповідно до Свідоцтва від 01.04.2013 року приватним нотаріусом Острозького міського нотаріального округу Сержант Н.М., реєстровий номер 154, належним чином зареєстровано право власності за ОСОБА_3, на приміщення магазину в АДРЕСА_1, площею 213 кв.м. (а.с.4)

Згідно Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 01.04.2013 року № 1839449, за ОСОБА_3, на приміщення магазину в АДРЕСА_1, зареєстровано право власності. (а.с.5).

Відповідно до договору позики від 04 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_11, останньому, на придбання з торгів приміщення магазину в АДРЕСА_1, було надано у позику кошти ОСОБА_4 в розмірі 120 000 (сто двадцять тисяч) грн. (а.с.52-53)

Відповідно до договору позики від 05 березня 2013 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_11, останньому, для придбання приміщення магазину в АДРЕСА_1, площею 213,0 кв.м., було надано у позику кошти ОСОБА_5 в розмірі 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. 00 коп. Термін повернення позики 31 грудня 2018 року. (а.с.54-55)

З копії розписки від 01.03.2013 року встановлено, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_5 кошти на придбання приміщення магазину в АДРЕСА_1 в сумі 170000 грн. до 31.12.2018 року.

З копії розписки від 04.03.2013 року встановлено, що ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 кошти на придбання приміщення магазину в АДРЕСА_1 в сумі 120000 грн. до 31.12.2018 року.

Відповідно до поданої виписки про інформацію про рух коштів та операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди по рахунку №1918, код банку 333391, відкритому на ім'я ОСОБА_3, ід.код.НОМЕР_1, за період з 01 січня 2013 року по 31 березня 2013 року встановлено, що ОСОБА_3 здійснював оплату на придбання лоту №3 - приміщення магазину в АДРЕСА_1, площею 213,0 кв.м. та кошти на його рахунок надходили від ОСОБА_4

Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, перевіривши матеріали справи, рахує, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружися, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.-

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поваленої причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

У відповідності до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм па праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. З цієї статті за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Виходячи з вищевикладеного позивач-відповідач правомірно вважає, що приміщення магазину в АДРЕСА_1, загальною площею 213,0 кв.м., є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 369 Цивільного кодексу України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дана норма цілком може бути поширена і на подружжя, адже в ній йдеться про спільне володіння та користування спільним сумісним майном. Іншими словами, за загальним правилом кожен з подружжя має одержати реальну можливість володіти та користуватися спільним майном в натурі.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позовні вимоги по зустрічному позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю не підлягають до задоволення з таких підстав.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 в зустрічному позові посилається на те, що приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 213 кв.м., придбане, під час шлюбу, за його особисті кошти і тому це приміщення має бути визнано його особистою власністю.

На підтвердження зазначено вказує на наявність договорів позики коштів укладених з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, для придбання приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 213 кв.м.

Всупереч вимогам ст. 58 ЦПК оригіналів договорів позики суду не надано. Підстав вважати зазначені договори належними і допустимими доказами немає з огляду на наступне. Договір позики з ОСОБА_4 укладено 04.03.2013 року, а його паспорт, який вказаний у розписці та договорі позики від 04.03.2013 року, зазначений виданим 20.08.2013 року, що ставить під сумнів укладення цього договору саме 04.03.2013 року.

За поясненнями ОСОБА_5 кошти ним надавались ОСОБА_3 на ремонт спірного приміщення, а не на його придбання, про що є розписки та що відображено у записах про наявність боргу між ними та ОСОБА_3 В судовому засіданні ОСОБА_5 зазначав, що договір позики від 05.03.2013 року підписаний не ним і в нього відсутній оригінал договору, що ставить під сумнів наявність цього договору.

Посилання відповідача-позивача ОСОБА_3 про те, що його дружина не знала про наявність у нього боргів пов'язаних з ремонтом і придбанням приміщення магазину, спростовуються поясненнями ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_15, ОСОБА_16

Посилання відповідача-позивача ОСОБА_3 про те, що він придбав зазначене майно під час перебування в шлюбі, проте наявні підстави для визнання спільною сумісною власністю 1/2 зазначеного майна і відповідачу по зустрічному позову ОСОБА_1 може належати лише 1/4 частка цього приміщення, жодними доказами не доведено.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у п.22 зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Жодних договорів сторонами не укладалось.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 60, 61 ст. 63, 68, ст. 70 Сімейного кодексу України, ст. 369, ст. 372 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності задовольнити.

Визначити - ОСОБА_1 її ідеальну частку в розмірі 1/2 частини приміщення магазину загальною площею 213 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_1 та визнати право власності за нею- ОСОБА_1, на дану 1/2 частини приміщення магазину загальною площею 213 кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1275грн. судового збору.

Заходи забезпечення позову- накладення арешту на приміщення магазину, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 213 кв.м., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 9 залишити без змін до виконання рішення суду.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Рівненської області через Острозький районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Сторони, які не були присутніми під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу в цей же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги рішення якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Острозького районного судуВенгерчук А.О.