Справа № 2-2172/12
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Зубчук І.В.

секретаря с/з - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 районної державної адміністрації, ОСОБА_4 Держземагенства у ОСОБА_3 районі, ОСОБА_5 про визнання недійсним розпорядження голови ОСОБА_3 районної державної адміністрації №930 від 21.09.11, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 090673 площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1422 га. для ведення особистого селянського господарства та скасування його державної реєстрації, виданих на імя ОСОБА_5, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним розпорядження голови ОСОБА_3 районної державної адміністрації №930 від 21.09.2011 року « Про безоплатну передачу ОСОБА_5 у власність земельних ділянок,які перебувають у користуванні для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та особистого селянського господарства на території іванівської сільської ради», визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 090673 площею 0,25 га., для будівництва та обслуговування житлового будинку та скасування його державної реєстрації, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,1422 га., для ведення особистого селянського господарства та скасування його державної реєстрації, виданих на імя ОСОБА_5, який мотивує тим, що діями відповідачів були грубо порушено його право власності на земельну ділянку площею 0,15 га., для ведення особистого підсобного господарства та обслуговування житлового будинку за адресою Житомирський район, с.Іванівка, провулок Фабричний, 3, якою він користуєся за цільовим призначенням з 1992 року.

На вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, в якому позивачу належить 1/2 частка на підставі договору дарування №104 від 03.12.1992 року.

У звязку з прийняттям оскаржуваного розпорядження голови ОСОБА_3 РДА та видачею на підставі нього гр.ОСОБА_5І двох державних актів на земельні ділянки площею 0,25 га. та 0,1422 га. відбулося накладення частини земельних ділянок ОСОБА_5 на земельну ділянку позивача, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду.

Позивач помер 09 вересня 2014 року. Відповідно до спадкової справи № 100/2015 із заявою про прийняття спадщини після померлого звернулася ОСОБА_6

Представник правонаступника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_7 позов підтримав в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, в подальшому подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_3 РДА позов не визнав та пояснив, що голова РДА при видачі розпорядження діяв а межах та на підставі визначених законів України. Весь провулок Фабричний в с.Іванівка, Житомирського району на момент розпорядження знаходився за межами населеного пункту с.Іванівка, Житомирського району, крім того ОСОБА_5 має у власності житловий будинок, на який видані правовстановлюючі документи і розташований на зазначеному провулку. Окрім того позивачем не вказано у позові жодної з визначених чинним законодавством підстав для припинення права приватної власності громадян на земельні ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_4 Держгеокадастру у ОСОБА_3 районі подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки земельна ділянка ОСОБА_2 накладається на землю ОСОБА_5, а не навпаки, як зазначає позивач.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Підстави та порядок набуття права власності на земельну ділянку та права користування на земельну ділянку передбачені главами 14,15,18-21 Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року (чинного на момент виникнення спірних відносин в редакції від 09.02.2006 року).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Набуття права власності громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч.ч.1, 2 ст.116 Земельного Кодексу України 2001 року).

Відповідно до п. 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України 2001 року до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Питання регулювання земельних відносин вирішуються сільськими, селищними та міськими радами виключно на їх пленарних засіданнях (п. 34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування»), до повноважень яких відповідно до ч.1 ст.12 Земельного Кодексу України 2001 року належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність та надання їх у користування громадянам та юридичним особам із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ст.122 Земельного Кодексу України 2001 року).

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст.118 Земельного Кодексу України 2001 року, згідно якої громадяни подають заяву до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки із зазначенням бажаних розмірів та мети використання земельної ділянки і у разі згоди на передачу земельної ділянки у власність, відповідна місцева рада надає дозвіл на розробку проекту її відведення, який після виготовлення землевпорядними організаціями, що мають ліцензію на виконання цих робіт, подається на розгляд місцевій раді, за результатами якого вона приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Відповідно до ст.125 Земельного Кодексу України 2001 року право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, що видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень (ч.1 ст.126 Земельного Кодексу України 2001 року).

Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Іванівської сільської Ради народних депутатів від 19.05.1994 р. № 35 ОСОБА_8 передано у приватну власність земельна ділянка площею 0,2544 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та особистого підсобного господарства. На відповідну земельну ділянку ОСОБА_8 був оформлений державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ 08 № 12-002846 (а.с.10).

Незважаючи на те, що вищезазначений державний акт був дійсний, тобто земельна ділянка перебувала у власності ОСОБА_8, на підставі оскаржуваного позивачем розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 21.09.2011 р. № 930 (а.с.77) ОСОБА_5 передано у власність та оформлено державний акт серії ЯМ № 090673 на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд по пров. Фабричному, 3-а у с.Іванівка, Житомирського району,Житомирської області (за межами населеного пункту), належну ОСОБА_8 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ 08 №12-002846

Таким чином розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 21.09.2011 р. №930 щодо передачі ОСОБА_5 вищезазначеної земельної ділянки було видане з порушенням норм чинного законодавства.

Відповідно до ст.38 Земельного кодексу України до земель житлової та

громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Відповідно до ст.39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Частиною 3 ст.122 Земельного кодексу України передбачений виключний перелік повноважень районних державних адміністрацій щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Так, за зазначеною нормою районні державні адміністрації мають повноваження щодо передачі земельних ділянок за межами населених пунктів лише ля сільськогосподарського використання; ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини шостої цієї статті, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Таким чином, розпорядження ОСОБА_3 районної державної адміністрації щодо передачі ОСОБА_5 у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд за межами населеного пункту прийняте в порушення ст.ст. 17, 38, 39, 122 Земельного кодексу України.

Відповідні висновки щодо порушення ОСОБА_3 районною державною адміністрацією при прийнятті оскаржуваного розпорядження норм земельного законодавства зазначені в листі Державної інспекції сільського господарства України від 13.09.2012 p. № В-33-6-9/204 (а.с.15) та її ж клопотанні до прокуратури Житомирської області від 11.09.2012 р. №01/1781 (а.с.109-110) листі Державної інспекції сільського господарства в Житомирській обл. від 03.10.2012 р. № 08/2062 (а.с.53).

Доказом того, що земельні ділянки ОСОБА_5 знаходяться за межами населеного пункту, слугує лист Іванівської сільської ради Житомирського району, Житомирської обл. від 30.01.2014 р. № 33 (а.с.204), наданий на запит суду від 22.01.2014 р. (а.с.202), де чітко зазначена відповідна обставина.

Оскаржуваним розпорядженням ОСОБА_3 районної державної адміністрації було порушене право власності позивача ОСОБА_2 на належну йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Ж Г-08- 12 № 001801 земельну ділянку.

В Постанові Верховного Суду України від 26.09.2012р зроблений правовий висновок, що «У разі видання органом виконавчої влади абo органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються пpава особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною йому земельною ділянкою. такий акт визнається недійсним

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що державний акт право власності на земельну ділянку, виданий органом, якій не мав на це закони повноважень, визнається недійсним».

Відповідно до ст.22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 p., який діяв на час передачі у приватну власність позивачу ОСОБА_2 земельної ділянки право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельно, ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Таким чином право власності позивача ОСОБА_2 на належну йому земельну ділянку виникло 15.09.1994 p., тобто з моменту отримання державного акту на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-12 №001801.

Право власності відповідача ОСОБА_5 на належні йому земельні ділянки виникло лише 30.01.2012 p., тобто з моменту державної реєстрації своїх прав на відповідні земельні ділянки.

Таким чином, право власності відповідача ОСОБА_5 на належні йому земельні ділянки виникло набагато пізніше, ніж таке ж право власності позивача ОСОБА_2 на належну йому земельну ділянку.

Згідно вимог земельного законодавства право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає тільки після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання документа, що посвідчує це право

Судом також встановлено ,що в порушення вимог ст. 198 ЗК України відповідачем при виготовленні Державного акта на право власності на землю не погоджені межі земельних ділянок із суміжними власниками (ОСОБА_2Д.) і землекористувачами, як це передбачено ст.198 Земельним кодексом України, а ОСОБА_9, що є батьком позивача, на час погодження таких меж не був суміжним землевласником (землекористувачем), оскільки не мав власності, ні у користуванні жодної земельної ділянки. Також в зазначеному протокол, погодження меж відсутній опис таких меж (графи «від» та «до» не заповнені).

По справі 10 червня 2013 року була проведена судова будівельно-технічна експертиза №192/13. Відповідно до висновку якої при дослідженні земельної ділянки за адресою: с.Іванівка пров.Фабричний, 3 фактичне користування житловим будинком (лінія розподілу будинку між співвласниками) відповідає межам згідно технічного паспорту БТІ.

Земельна ділянка ОСОБА_5 з кадастровим номером :01:000:1201 дійсно накладається на землю, яка знаходиться під частиною будинку ОСОБА_2 Також земельні ділянки, які належать ОСОБА_5 з кадастровими номерами :01:000:1201, :01:000:1202 відповідно площею 0,2500 га. та 0,1422 га. дійсно накладаються по зовнішнім межам на земельну ділянку, яка належить ОСОБА_2 (а.с.144-167).

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Керуючись ст.ст. 118, 120 ЗК України, ст.ст. 14, 215, 218, 221-223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати протиправним розпорядження голови ОСОБА_3 районної державної адміністрації від 21.09.2011 року №930 « Про безоплатну передачу ОСОБА_5 у власність земельних ділянок,які перебувають у користуванні для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд та особистого селянського господарства на теріторії іванівської сільської ради».

Визнати недійсним державні акти та скасувати державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку по провулку Фабричний, 3 в с.Іванівка площею 0,25 га., для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та на земельну ділянку за межами с.Іванівна площею 0,1422 га., для ведення особистого селянського господарства, видані ОСОБА_5

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук