РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/399/16-ц

Провадження № 2/700/208/16

19 липня 2016 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді: Пічкур С.Д.,

за участю секретаря: Сіденко Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», про захист права споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та відшкодування шкоди,

встановив:

12 травня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просить визнати недійсним договір № 003187 фінансового лізингу від 12.04.2016 р. укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на його користь грошові кошти в сумі 100 254,00 грн. в якості майнової шкоди, 10 000 грн. в якості упущеної вигоди, 25 000 грн. відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач детально по пунктах договору вказує на істотну несправедливість умов договору, що є порушенням Закону України «Про захист прав споживачів». Крім цього вважає, що відповідач застосував обман при укладанні правочину, а тому збитки підлягають стягненню в подвійному розмірі, за користування коштами нараховано упущену вигоду, а також внаслідок дій відповідача заподіяно моральну шкоду.

Вважає, що зміст основного тексту Договору № 003187 фінансового лізингу та Додатків №1 та №2 не містить повної та достовірної інформації про фінансової послуги, що надаються ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відповідно до підписаного основного тексту Договору фінансового лізингу та Додатків №1 та №2.

Підписання вказаних документів договору про надання фінансових послуг порушують його права, яка споживача на отримання повної та достовірної інформації про фінансової послуги.

Оскільки зміст умов Договору № 003187 фінансового лізингу підлягає фіксації в декількох документах, та підлягають підписанню Сторонами, не підписання Сторонами саме Додатку №3 є обставиною, що вказує на не укладання Договору № 003187 фінансового лізингу, тому, у ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» не виникло підстав для отримання сплаченого 12.04.2016 року платежу по Договору №003187 фінансового лізингу в сумі 48 510 грн. 00 коп., в результаті чого ним безпідставно здійснено перерахування зазначених грошових коштів на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Крім цього, згідно вимог чинного законодавства України вважає, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Лізингова компанія «ОСОБА_2 авто» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи, та отримання відповідних ліцензій.

Станом на 12.04.2016 року інформація про ТОВ до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась. Товариству статусу фінансової установи не набувало, ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг не отримувало.

Отже, станом на дату укладання договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а тому відповідач не мав права на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг.

Замовчування представником відповідача відсутності у товариства статусу фінансової установи та відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, у зв'язку з чим ввело позивача в оману щодо прав ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на укладання договору фінансового лізингу, що теж є підставою для визнання договору недійсним.

Крім цього, виходячи з середньої банківської ставки по депозитах, на сплачену суму нараховано відсотки як упущена вигода в сумі 10 000 грн., яку просить стягнути з відповідача.

Діями відповідача заподіяно і моральної шкоди, оскільки позивач має слабкий стан здоровя, перебував на лікуванні, є інвалідом другої групи, а тому просить стягнути моральну шкоду в сумі 25 000 грн.

В судове засідання 18.07.2016 року року позивач та його представник не зявились, позивач подав заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Представники відповідача в судове засідання не зявились, письмових заперечень на позов суду не надали, про час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

12 квітня 2016 року між позивачем та ТОВ « Лізингова компанія «ВАШ АВТО» було підписано Договір № 003187 фінансового лізингу та Додаток № 1, Додаток №2 до даного договору, а також Додатковий договір.

Відповідно до вище зазначеного договору 12 квітня 2016 року позивач здійснив адміністративний платіж у розмірі 48 510 (Сорок вісі тисяч пятсот десять ) грн. 00 коп. послуги банку 582 грн. 12 коп., на розрахунковий рахунок ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», що відкритий в АТ «УкрСиббанк», що підтверджується платіжним дорученням від 12.04.2016 року.

Згідно п. 1.1. та Додатку №2 договору фінансового лізингу, предметом договору є трактор «DONGFENG» модель DF 354 вартістю 9 496, 12 доларів.

Згідно п. 1.7 укладеного договору, предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: Адміністративного платежу; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9даного договору.

Визначення адміністративного і авансового платежу вказані в преамбулі договору де адміністративний платіж, це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату.

Сам договір фінансового лізингу містить умови, які істотно звужують права споживача, в той же час права Лізингодавця значно розширені, умови поставки та прийому предмета лізингу є умовними та містять не одну відкладальну умову щодо виконання своїх зобовязань відповідачем, також інші пункти договору виключають або суттєво обмежують зобовязання та відповідальність Лізингодавця.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З пункту 5 ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» випливає, що фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою.

З чого випливає, що ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» надає фінансові послуги, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Частиною 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачений перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, однак він не є вичерпним.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Більшість пунктів Договору виключає або обмежує юридичну відповідальність лізингодавця, порушуючи п. 2, 7, 11-13, 16 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Так, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст. 4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Якщо внаслідок застосування умов такого договору споживачеві завдано збитків, вони мають бути відшкодовані винною особою в повному обсязі.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За таких умов суд вважає, що договір фінансового лізингу № 003187 від 12 квітня 2016 року укладений між сторонами обмежує права споживача, в даному випадку лізингоодержувача та не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», саме тому позовні вимоги підлягають задоволенню як в частині визнання договору недійсним так і стягнення сплачених коштів за договором.

Більше того, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766 цс 15 за позовом фізичної особи до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів зокрема відмічає.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 003187 від 12.04.2016 року нотаріально посвідчений не був, відповідачем доказів наявності ліцензії на здійснення відповідної діяльності в сфері фінансових послуг суду не надано, відтак це є додатковою безумовною підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Згідно ст. 216 ЦК України,недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З аналізу вищезазначеної норми права вбачається, що наслідки недійсності правочину залежать від того, чи було його виконано. Якщо сторони не приступили до виконання правочину, то він не підлягає виконанню, тобто жодна із сторін не вправі вимагати його виконання. Якщо ж правочин виконано повністю або частково (передано майно, сплачені кошти), то наслідком має бути повернення кожною зі сторін недійсного правочину другій стороні в натурі всього, що вона одержала на його виконання.

Оскільки до виконання договору приступив тільки позивач шляхом сплати грошових коштів, то відповідач зобовязаний повернути йому одержані на виконання договору кошти. З огляду на викладене позовні вимоги в частині стягнення з відповідача грошових коштів за договором фінансового лізингу, з комісією банку, №003187 від 12 квітня 2016 року також підлягають задоволенню.

Що стосується інших позовних вимог позивача, то вони не можуть бути задоволенні з наступних підстав.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно введе другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В той же час, визнання угоди недійсною внаслідок обману, можливе лише за умови вчинення винною особою активних дій, спрямованих на формування у потерпілого хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для некуладання цієї угоди на запропонованих умовах, а сама по собі відсутність в угоді повної інформації не свідчить про наявність у діях відповідача ознак обману, оскільки цей недолік угоди міг бути підставою для відмови у її підписання позивачем, або міг бути усунутий шляхом підписання додаткової угоди за ініціативою позивача.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Сам позивач міг обєктивно ознайомитись із змістом угоди, але незважаючи на те, що її зміст порушує вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», добровільно підписав її.

Отже, спірний договір може бути визнаний судом недійсним саме з підстав не відповідності його вимогам закону та не дотримання форми правочину, а не з підстав обману, відтак ч. 2 ст. 230 ЦК України застосована бути не може.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

У ст. 1 Закону поняття шкоди визначено як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Відповідно до ст. 711 ЦК (в редакції Закону № 3390-VI) шкода, завдана майну покупця, та шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю у зв'язку з придбанням товару, що має недоліки, відшкодовується відповідно до положень гл. 82 цього Кодексу.

Підстави відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг), передбачені § 3 гл. 82 ЦК.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що у спорах про захист прав споживачів чинне цивільне законодавство передбачає відшкодування моральної шкоди у тих випадках, якщо шкода завдана майну споживача або завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Позивач не надав доказів, що внаслідок дефекту в продукції, яку він придбав у відповідача, настало каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект.

Отже, вимога позивача про стягнення відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, законодавством передбачено відшкодування особі майнової шкоди, зокрема збитків, за наявності порушення цивільного права особи та причинного зв'язку між порушенням права й збитками. При цьому доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було порушене, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача в силу ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача.

Позивачем не надано належних доказів згідно ст. ст. 57-59 ЦПК України наявності упущеної вигоди, яку позивач міг отримати та неотримав внаслідок дій відповідача, а тому суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача в цій частині.

При подачі позовної заяви до суду, позивач звільнений від оплати судового збору, тому з відповідача необхідно стягнути в дохід держави витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволених позовних вимог (вимога немайнового та майнового характеру) у розмірі 1102 грн. 40 коп.

Витрати на правову допомогу стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 540 грн.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст. 215, 216, 220, 227, 799, 808, ЦК України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 7, 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», про захист права споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів, задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір фінансового лізингу від 12 квітня 2016 року №003187 укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_1.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія «Ваш Авто» () на користь ОСОБА_3 (код ДРФО НОМЕР_1), 49 092 (Сорок девять тисяч девяносто дві) грн. 12 коп., та 540 (Пятсот сорок) грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «Лізингова компанія ОСОБА_2» () в дохід держави 1102 (Одна тисяча сто дві) грн. 40 коп. судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Черкаської області шляхом подання апеляційної скарги через Лисянський районний суд Черкаської області протягом десяти днів з дня отримання його копії сторонами.

Суддя С. Д. Пічкур