У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - Головне територіальне управління юстиції в м. Києві в особі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві, про визнання батьківства та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - на рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом про визнання батьківства та зобов'язання вчинити дії, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_8 (нове прізвище ОСОБА_10) мали місце відносини, після яких народилась дитина ОСОБА_11 На час народження дитини ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, у зв'язку із чим батьком дитини був зареєстрований останній. ОСОБА_8 зажадала від позивача фінансового утримання її та дитини, оскільки остання є його рідною донькою. Зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_8 перебувала у зареєстрованому шлюбі, позивач замовив проведення тесту ДНК з метою впевненості у кровній спорідненості із народженою. За результатами проведення вказаного тесту встановлено, що ОСОБА_11 є рідною донькою позивача. З того часу позивач почав фінансово утримувати дитину та ОСОБА_8, брати участь у вихованні дитини, займатися її розвитком, тобто виконувати батьківські обов'язки, вважаючи себе батьком. Будь-яких перешкод щодо участі позивача у вихованні дитини ОСОБА_8 позивачу не створювала. Проте на початку поточного року ОСОБА_8 повідомила позивача, що у зв'язку із повторним одруженням має намір виїхати на постійне проживання до іншої країни. Таким чином, позивачу стало зрозуміло, що його права як батька, якими він користувався від дня народження дитини, порушені, оскільки, зважаючи на відсутність офіційно оформлених документів щодо батьківства позивача, ОСОБА_8 не вважає за доцільне враховувати його думку з приводу подальшої долі дитини, зокрема її місця проживання тощо, і вирішує такі питання на власний розсуд. За таких обставин позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання батьківства та зобов'язання вчинити дії задоволено.

Визнано ОСОБА_6 батьком ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві виключити відомості про ОСОБА_7, записаного батьком дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, з актового запису про народження № 1689, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва від 30 листопада 2006 року.

Зобов'язано відділ державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м. Києві внести зміни до актового запису № 1689, вчиненого відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції м. Києва від 30 листопада 2006 року, зазначивши ОСОБА_6 батьком дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінивши прізвище дитини з ОСОБА_11 на ОСОБА_11, а по батькові - з ОСОБА_11 на ОСОБА_11. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання батьківства та зобов'язання вчинити дії відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_9- порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із залишенням у силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 листопада 2006 року народилась ОСОБА_11, яка є донькою позивача та ОСОБА_8, що підтверджується результатом дослідження Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролаб», а також визнанням цих обставин матір'ю дитини ОСОБА_8, яка визнала, що протягом життя дитини позивач матеріально опікувався нею та дитиною, брав участь у її розвитку та вихованні, придбав ОСОБА_8 транспортний засіб для того, щоб остання привозила дитину до нього.

Обставини щодо матеріального забезпечення також підтверджуються виписками із банківських установ.

Згідно із заповітом, складеним 24 травня 2011 року, позивач заповів все своє майно ОСОБА_11

22 травня 2015 року ОСОБА_8 уклала шлюб із громадянином ОСОБА_10.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 129 СК України особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред'явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства.

До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство.

За ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Частиною 1 ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За положенням ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивачу стало відомо про своє батьківство стосовно дитини ОСОБА_11 24 липня 2007 року, після отримання результату дослідження лабораторії ім. Беттіни Катерман «Євролаб», обґрунтовано визначив, що початком перебігу строку позовної давності для звернення з позовом про визнання батьківства є 24 липня 2007 року, та, враховуючи, що відповідачем ОСОБА_8 під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено про застосування позовної давності, відповідно до наведених норм матеріального права дійшов правильних висновків про відмову у задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції неправомірно застосував строк позовної давності в якості обґрунтування скасування рішення суду першої інстанції про визнання батьківства, чим уразив саме право біологічного батька в самій своїй суті без урахування сутності права на батьківство, відхиляються колегією суддів, оскільки відповідачем ОСОБА_8 під час розгляду справи судом першої інстанції заявлено про застосування позовної давності, а позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (п. 3 ст. 267 ЦК України).

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував фактичні обставини справи, які свідчать про систематичне та сумлінне виконання позивачем своїх обов'язків батька, відсутність перешкод у спілкуванні з дитиною до 2015 року, відхиляються колегією суддів, оскільки у справі, що переглядається, вирішуються питання, що виникають з приводу спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» ратифіковано Конвенцію про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» (заява № 39948/06 від 18 грудня 2008 року) вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року).

У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гаазе проти Німеччини» (заява № 11057/02 від 08 квітня 2004 року) зазначив, що згідно з усталеною прецедентною практикою суду, взаємне почуття втіхи батьків і дитини від того, що вони постійно перебувають разом, становить важливий елемент сімейного життя, тому національні заходи, що перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке перешкоджають реалізації такого почуття, дорівнюють втручанню у право, яке захищається статтею 8 Конвенції.

Європейський суд у своєму рішенні у справі «Гронмарк проти Фінляндії» вказав, що він не може прийняти той факт, що національні органи влади дозволили юридичній реальності суперечити біологічній реальності, покладаючись на абсолютну природу строку позовної давності. Суд встановив, що навіть звертаючи увагу на межі розсуду Держави, суд вважає, що застосування негнучкого строку позовної давності щодо справ встановлення батьківства, незважаючи на обставини конкретної справи і, особливо, обов'язок позивача вчинити певні дії у межах цього строку позовної давності, порушує основу права на повагу до особистого життя особи, закріпленого статтею 8 Конвенції.

У справі «Роман проти Фінляндії» (заява № 13072/05 від 29 січня 2013 року) суд встановив, що негнучкі строки позовної давності або інші перешкоди щодо позовів оскарження батьківства, які застосовуються без винятків, порушують статтю 8 Конвенції.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не врахував практику Європейського суду з прав людини, відхиляються колегією суддів, оскільки у справі, яка переглядається, обставини справи є істотно відмінними і стосуються позову про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, а не встановлення факту батьківства або оспорювання батьківства.

Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 - відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова