Справа № 638/8553/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого-судді Губської Я. В.

секретарі Приблуда І. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

ВСТАНОВИВ:

10.06.2013 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (надалі ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CM-SME701/46/2008 від 18 лютого 2008 року в розмірі 11787472,36 гривень, шляхом визнання за ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права продажу будь-якій особі-покупцеві предмету іпотеки за іпотечним договором №PM-SME701/46/2008 від 18 лютого 2008року, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині №48-3, 48-4, Iа, XVII житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 69,9кв.м., які розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, з наданням всіх повноважень продавця (в тому числі: отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки, технічної документації, свідоцтва про право власності на предмет іпотеки, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно в органах БТІ, ВРЖЕУ, нотаріату, тощо.

08.09.2014 року позивачем було подано уточнену позовну заяву. (а.с. 101-103 т.1). Також, позивач в позові просить встановити початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні, не нижчому звичайної ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб*єктом оціночної діяльності, на час продажу; - з метою збереження предмета іпотеки до її реалізації, передати предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині №48-3, 48-4, Іа, ХVІІ житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв. м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, в управління ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (03680, м. Київ, вул. Фізкультури, 28-Д, ) на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміни замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2015 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про звернення стягнення на предмет іпотеки були задоволені в повному обсязі. (а.с. 141-146 т.1).

Відповідно до ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.09.2015 року заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення задоволена і заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27.05.2015 року скасовано. (а.с. 163 т.1).

Згідно ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.11.2015 року цивільна справа за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки направлена для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. (а.с. 179 т.1).

Під час судового розгляду в Київському районному суді м. Харкова представник позивача уточнені позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилась, просила відмовити в їх задоволенні, вказуючи про те, що спірне майно було реалізовано в процесі банкрутства ФОП ОСОБА_1 і іпотечне майно втратило відповідний статус після його реалізації у порядку, визначеному Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а тому права та обов*язки іпотекодавця не перейшли до особи, яка є власником спірного майна на даний час.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду, у зв*язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 18 лютого 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № СM-SME 701/46/2008, згідно з яким ОСОБА_1 отримав у Банку кредит у розмірі 186 480,00 швейцарських франків строком до 20.02.2023 року зі сплатою процентів у порядку та розмірах, встановлених кредитним договором. (а.с. 4-9 т.1).

Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов*язань ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки від 18.02.2008 року № PM-SME 701/46/2008.(а.с. 50-52 т.2).

Згідно з умовами вказаного договору предметом іпотеки було встановлено нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення в підвальній частині №48-3, 48-4, Іа, ХVІІ житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, які належали ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджувалось договором купівлі-продажу, посвідченим 18.02.2008 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим № 207 та зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів 18.02.2008 за реєстраційним номером 2698947.

Також, під час укладання договору іпотеки була накладена заборона відчуження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об*єктів нерухомого майна 18.02.2008 року (а.с. 53-54 т.2).

Згідно статуту публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», який затверджений рішенням загальних зборів акціонерів від 23.04.2009 року Банк є правонаступником усіх прав та обов*язків закритого акціонерного товариства «ОТП Банк».

В подальшому, керуючись ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України та на підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29.04.2010 і договору про відступлення права вимоги від 29.04.2010, ПАТ «ОТП Банк» відступив ТОВ «ОТП Факторинг Україна» право вимоги за кредитним договором і договором іпотеки, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 Дослідженими додатками до договорів купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги встановлено, що оспорювані договори включені до списку договорів, які передані ТОВ «ОТП Факторинг Україна». (а.с. 56-75 т.2).

Таким чином, до позивача перейшли всі права Банку щодо права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором та договором іпотеки від 18.02.2008 року. Дана обставина сторонами не оспорюється.

Згідно з п. 1.1 ч. 2 кредитного договору відповідач ОСОБА_1 зобов*язався своєчасно погашати суму кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом в порядку і строки, визначені на умовах кредитного договору. При цьому, для розрахунку відсотків за користування кредитом було прийнято використовувати плаваючу процентну ставку, у розмірі, визначеному сторонами договору як 5,0% + FIDR (п. 3 ч. 1 Кредитного договору).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов*язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов*язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

В порушення норм права та умов кредитного договору від 18.02.2008 року, відповідач ОСОБА_1 не здійснював погашення кредиту та сплату відсотків у строки та у розмірах, встановлених кредитним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов*язання настають правові наслідки, встановлені договором.

Згідно з п. 4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов*язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами позичальник зобов*язаний сплатити Банку пеню у розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов*язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно з кредитним договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов*язанням визнається правовідношення, на підставі якого одна сторона зобовязується здійснити на користь другої сторони певні дії (передати майно, виконати роботу, надати послуги, виплатити грошові кошти та ін.) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобов*язань. Підставами виникнення цивільних прав та обов*язків є договори та інші правочини, відповідно до ст. 11 ЦК України.

На підставі змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином, згідно умов договору, вимог ЦК. Припиняються зобов*язання виконанням, проведеним належним чином, відповідно ст. 599 ЦК України.

Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов*язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Таким чином, відповідно до умов кредитних договорів Банком були надані відповідачу грошові кошти, останній виконав свої зобов*язання перед відповідачем (позичальником) по справі, а взяті відповідачем на себе договірні зобов*язання перед Банком не виконано.

Непогашення боржником заборгованості перед Банком за кредитним договором свідчить про грубе порушення ним його умов, а також вимог 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов*язань.

У зв*язку з вищевикладеним, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 12.06.2014 року розрахована позивачем та складає: - заборгованість за кредитом у розмірі 186792,39 шв. франків (сто вісімдесят шість тисяч сімсот дев*яносто два франки 39 центів), що з перерахуванням за курсом НБУ станом на дату складання розрахунку становить 2414881,53 грн. (два мільйони чотириста чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят одна гривня 53 копійки); - заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 9286,61 шв. франків (дев*ять тисяч двісті вісімдесят шість франків 61 цент), що з перерахуванням за курсом НБУ станом на дату складання розрахунку становить 120058,76 грн. (сто двадцять тисяч п*ятдесят вісім гривень 76 копійок). Крім того, за прострочення виконання своїх зобов*язань за ОСОБА_1 обліковується пеня у розмірі 9252532,07 грн. (дев*ять мільйонів двісті п*ятдесят дві тисячі п*ятсот тридцять дві гривні 07 копійок).

Таким чином, у зв*язку з тим, що ОСОБА_1 не здійснює погашення кредиту та сплату відсотків у строки та у розмірах, встановлених кредитним договором, за ним обліковується сума заборгованості, яка з урахуванням пені становить 11787472,36 грн. (одинадцять мільйонів сімсот вісімдесят сім тисяч чотириста сімдесят дві гривні 36 копійок).

Даний розмір заборгованості представником відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні не оспорюється, інших розрахунків заборгованості до суду не надано.

Згідно наданих до суду даних, постановою господарського суду Харківської області від 19.07.2010 року фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом. (а.с. 39-41 т.1).

В ході ліквідаційної процедури належне ОСОБА_1 на праві власності нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення у підвальній частині № 48-3, 48-4, Іа, XVII житлового будинку літ «А-5», розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, було реалізовано без погодження з іпотекодержателем.

Згідно з інформацією, отриманою у реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції Харківської області, власником зазначеного нерухомого майна з 20.05.2011 року на теперішній час є відповідач ОСОБА_2 (а.с. 77-78 т.2). Дана обставина сторонами також не оспорюється.

Також, судом встановлено, що відповідно до постанови Вищого господарського суду України від 12.07.2011 року постанова господарського суду Харківської області від 19.07.2010 року про визнання банкрутом ФОП ОСОБА_1 була скасована, провадження у справі №Б-50/102-10 було припинено. Зобов*язано державного реєстратора за місцезнаходженням боржника ФОП ОСОБА_1 внести до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців дані про скасування постанови Харківського апеляційного господарського суду від 23.03.2011 року та постанови господарського суду Харківської області від 19.07.2010 року і припинення провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_1 (а.с. 45-49 т.2).

Згідно зі ст.23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов*язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов*язків.

Сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов* язання іпротекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов*язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Відповідно до ст. 12 Закону про іпотеку у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 6.2 договору іпотеки від 18.02.2008 року, у випадку несплати боржником будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, іпотекодержатель має право негайно задовольнити всі фактичні вимоги із вартості предмета іпотеки.

За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель може задовольнити всі боргові зобов*язання, не сплачені іпотекодавцем, і вимоги стосовно повного відшкодовування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов*язань за договором іпотеки, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв*язку із реалізацією його права (п.6.1 договору іпотеки).

Приписами ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлено, що Іпотекодержатель має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договором про задоволення також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, яке визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 39 вищезазначеного Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або в порядку, передбаченому ст. 38 Закону про іпотеку.

Відповідно до п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень.

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек під час виникнення спірних правовідносин регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 1 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов, у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Тому, оцінивши всі надані сторонами докази, суд приходить до висновку про законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду на підставі ст.ст. 23, 39 Закону України «Про іпотеку» із застосуванням визначеної ст. 38 Закону процедури продажу шляхом надання позивачу як іпотекодержателеві права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі покупцю. У позивача є всі підстави для звернення стягнення на майно, що є предметом договору іпотеки в рахунок погашення заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором.

Між тим, судом враховано, що згідно правових висновків, викладених в аналізі Верховного суду України від 12.06.2014 року «Про судову практику застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» зазначено, що ухвалюючи рішення про визнання за іпотекодержателем прав щодо: одержання дублікатів правовстановлюючих документів, отримання витягу з реєстру прав власності, доступу до спірної квартири, отримання довідки про склад сім'ї, яка зареєстрована в указаній квартирі, здійснення оцінки нерухомого майна, замовляти виготовлення та одержувати витяг із реєстру прав власності, замовляти здійснення інвентаризації вказаної квартири, одержувати копії технічного паспорта та інших правовстановлюючих документів на цю квартиру, за потреби виготовити та одержати новий технічний паспорт та інші правовстановлюючі документи на квартиру, здійснити продаж предмета іпотеки за ціною відповідно до звіту про незалежну оцінку майна, здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмета іпотеки, суди залишили поза увагою те, що актами цивільного законодавства, іпотечним договором або договором про іпотечний кредит такий спосіб захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачений. Вказане викладене в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 25 грудня 2013 р. (справа № 6-31065св13). Такий порядок не відповідає процедурі відчуження іпотекодержателем предмета іпотеки, яка встановлена Законом з метою забезпечення задоволення вимог іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язання боржником. До того ж усі необхідні документи витребовувались і перевірялись нотаріусом при посвідченні договору іпотеки.

У звязку з цим, оскільки вказаних умов укладений сторонами договір про задоволення вимог іпотекодержателя не містить, вимоги про позивача про надання йому права на здійснення супутніх юридично значимих дій задля продажу предмета іпотеки третій особі покупцю задоволенню не підлягають. Крім того, право на вчинення цих дій прямо передбачено і витікає з вимог Закону України «Про іпотеку», а тому додаткової конкретизації в судовому рішенні вони не потребують.

Згідно розяснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно умови п. 4.4. договору іпотеки від 18.02.2008 року сторони оцінили предмет іпотеки - нежитлові приміщення в підвальній частині №48-3,48-4, Ia, XVII житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, та його початкову ціну для реалізації у розмірі 1065338 грн. Дана початкова ціна була погоджена між сторонами в судовому засіданні під час розгляду справи і заперечень або клопотань з цього приводу до суду не надходило. На підставі викладеного, суд зазначає дану початкову ціну предмету іпотеки у розмірі 1065338 грн., як погоджену між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням, предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Враховуючи обставини справи, суд вважає безпідставним передачу предмета іпотеки позивачу в управління на період до його реалізації.

Також, суд зазначає, що посилання представника відповідача ОСОБА_1 на наявність рішення апеляційного суду Харківської області від 19.02.2016 року є необгрунтованим та безпідставним, оскільки дане рішення постановлено за позовом іншої особи ПАТ «Державний ощадний банк України» і підстав для застосування вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України суд не вбачає.

Крім того, суд погоджується з позицією позивача щодо застосування до даних правовідносин правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року по справі №6-332цс15, згідно висновків якої: «у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у звязку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню».

Згідно ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду.

В даній справі, що є предметом розгляду даного суду встановлено, що внаслідок судового рішення господарського суду, яке потім було скасовано, відбувся перехід права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення, а тому суд вважає, що до спірних правовідносин застосовується ст. 23 Закону України «Про іпотеку», поширюється її дія на відповідачів та збереження обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

Суд не приймає доводи відповідача щодо врахувань висновків Верховного суду України в справі №6-2684, оскільки вони не мають обов'язковості в даному процесі в силу ст. 360-7 ЦПК України, адже, обставини розглянуті в цій справі є відмінними від тих, що розглядаються в даному процесі.

Статтею 350-7 ЦПК України визначено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи з відмінності виниклих правовідносин в даній справі та наведеній відповідачем справі №6-2684, а також існування правових позицій Верховного Суду України у справах № 6-332цс15 та №6-7цс13, що підпадають під склад обставин, саме в межах даної справи, суд враховує висновки у справах № 6-332цс15 та №6-7цс13 та не приймає висновки, викладені у справі №6-2684.

Відповідно до ст.ст. 16, 215, 526, 527, 530, 599, ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 7, 9, 33, 34, 36, 38, 39 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 57 61, 88, 169, 179, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Звернути стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СМ-SME701/46/2008 від 18.02.2008 року в загальному розмірі 11787472,36 грн. станом на 12.06.2014 року, що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 186792,39 шв.франків, що по курсу НБУ станом на дату складання розрахунку становить 2414881,53 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 9286,61 шв.франків, що по курсу НБУ станом на дату складання розрахунку становить 120058,76 грн., пені за прострочення зобов*язань у розмірі 9252532,07 грн., на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» шляхом надання товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права на продаж предмета іпотеки за договором іпотеки № РМ- SME701/46/2008 від 18.02.2008 року будь-якій третій особі покупцю предмета іпотеки - нежитлових приміщень в підвальній частині №48-3,48-4, Ia, XVII житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 69,9 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, вул. Гоголя, 5, з наданням всіх повноважень продавця за початковою ціною, погодженої між сторонами та визначеної в п. 4.4. договору іпотеки № РМ- SME701/46/2008 від 18.02.2008 року у розмірі 1065338 грн.

В іншій частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Харківської області через Київський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :