АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1362/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2529/16Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л. М. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Чічіля В.А.,

Суддів: Мартєва С.Ю., Хіль Л.М.,

За участю секретаря: Шевченко І.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення майнової та моральної шкоди та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за сплачені комунальні послуги та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про стягнення з відповідача коштів, які вона сплатила у якості завдатку за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, коштів, які були сплачені нею за придбання спірної квартири й коштів, витрачених нею на ремонт вказаної квартири, а також моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що між нею та відповідачем 15 серпня 2000 року була укладена угода про завдаток, у якій визначено, що вона передала завдаток в розмірі 5400 грн., що по курсу НБУ на момент підписання договору складає 1000 доларів США, в рахунок належних всього 20520 грн., по курсу НБУ 3800 доларів США за купівлю вищевказаної квартири. Разом з тим, вона зобов`язалась виплатити решту суми, 2800 доларів США до 15.08.2002 року. Так, ОСОБА_2 прийняла завдаток у розмірі еквівалентному 1 000 доларів США та зобов`язалась після сплати решти коштів продати їй вказану квартиру. Вона повністю сплатила кошти за квартиру у строк, визначений угодою, а саме до 27.07.2002 року. Проте, після отримання усієї суми вартості квартири, за яку вони домовились під час укладання угоди про завдаток, відповідач відмовилась оформити договір купівлі-продажу. 26.03.2013 року Полтавський районний суд прийняв рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, а саме виселив її із спірної квартири. Також зазначала, що вона після оформлення угоди про завдаток прийняла від ОСОБА_2 спірну квартиру, в якій здійснила ремонт, а саме замінила двері та вікна, на ці роботи витратила 8 397 грн. 13 коп. Також вказала, що їй спричинена моральна шкода, яку оцінює у 50000 грн., оскільки ОСОБА_2 тривалий час користувалась її грошима й не виконала умови договору.

30.06.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог та остаточно просила стягнути завдаток , який вона сплатила у розмірі 1000 доларів при укладенні угоди про завдаток у подвійному розмірі.

28.04.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому прохала стягнути з ОСОБА_3 на її користь в рахунок відшкодування заборгованості, пов`язаної з оплатою комунальних послуг за спірну квартиру за період проживання сім`ї ОСОБА_3 в спірній квартирі, 19039 грн. 68 коп. та 50 000 грн. моральної шкоди, а також витрати по справі.

ОСОБА_2 позовні вимоги обґрунтовувала тим, що після укладення угоди про завдаток вона дозволила ОСОБА_3 проживати у спірній квартирі за умови сплати нею комунальних послуг, проте, за час її проживання у спірній квартирі утворилась заборгованість зі сплати комунальних послуг у розмірі 19039 грн. 68 коп., що підтверджується довідками комунальних служб. Також вказала, що оскільки ОСОБА_3 тривалий час не виселялась із квартири, тривалий час судилась з нею за спірну квартиру, обвинувачувала її у шахрайстві, їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 50000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 94164 грн., судові витрати у розмірі 941 грн. 64 коп., а всього 95105 грн. 64 коп., у задоволенні інших позовних вимог відмовлено у зв`язку із їх недоведеністю. У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Із вищезазначеним рішенням не погодилась позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохала його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити, стягнувши з ОСОБА_3 на її користь 19039 грн. 68 коп.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з нормою п. 3 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Місцевим судом вірно встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 15 серпня 2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено угоду про завдаток, у якій встановлено, що ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 завдаток в розмірі 5400 грн. ( що по курсу НБУ на момент підписання договору складає 1000 доларів США) в рахунок належних всього 20520 гривень по курсу Нацбанку 3800 доларів США за купівлю квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_3 зобов`язалась виплатити решту суми, 2800 доларів США до 15.08.2002 року. ОСОБА_2 прийняла завдаток у розмірі еквівалентному 5400 гривень в рахунок з належних всього 20520 гривень за купівлю квартири 34 , що знаходиться в с. Розсошенці, Полтавського району, Полтавської області, вул. Горбанівська, 9 і зобов`язалась продати ОСОБА_3 вищеназвану квартиру за 20520 гривень (по курсу Нацбанку 3800 доларів США) в строк до першого серпня 2002 року (Т. 1, а.с. 8).

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 у встановлений у договорі строк сплатила ОСОБА_2 вказану у договорі суму, що підтверджується розписками, що містяться у матеріалах справи. Так, згідно з розпискою ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 черговий внесок за квартиру згідно з угодою про завдаток за перший квартал 2001 року в сумі 1890 грн. (по курсу Нацбанку 350 доларів США) (т. 1, а.с. 9). Згідно з розпискою від 24.04.2002 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 внесок за березень в сумі 95 доларів США. Згідно з розпискою від 06.12.2001 року, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 140 доларів США (т.1, а.с. 10). Згідно з розпискою від 04.11.2001 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 завдаток за квартиру за вересень в розмірі 848 грн. (160 доларів згідно з курсом) (т. 1, а.с. 11). Відповідно до розписки від 06.03.2002 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 внесок за квартиру за вересень 2001 року в гривнях, рівний 50 доларам США, за грудень 2001 року в гривнях рівний 350 доларам США, за березень 2002 року в гривнях, рівний 160 доларам США, всього в гривнях еквівалентно 560 доларам США (т. 1, а.с. 12). Згідно з розпискою від 16.05.2002 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 за березень 2002 року 80 доларів США (т.1, а.с. 13). Відповідно до розписки від 23 грудня 2000 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 квартальну оплату за квартиру в сумі 350 доларів США (т.1, а.с. 14). Згідно з розпискою від 07.10.2001 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 внесок за квартиру за червень 2001 року в сумі 1855 грн. (по курсу Нацбанку 350 доларів США) (т.1, а.с. 15). Відповідно до розписки від 19.07.2002 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 завдаток в сумі 130 доларів США (т. 1, а.с. 16). Згідно з розпискою від 25.07.2002 року ОСОБА_2 отримала за договором про завдаток останні 3159 грн., зазначено, що гроші отримані в національній валюті України по курсу Нацбанку (т. 1, а.с. 17).

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначила, що за договором отримала 795 доларів США та 10827 грн., що підтверджується розписками про отримання коштів. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував ту обставину, що значна сума була отримана нею в гривнях, а отже, поверненню підлягала сума 10827 грн. у гривнях та 1795 у доларах США по курсу НБУ на час підписання угоди про завдаток. Також апелянт вказала, що ЦК Української РСР, що діяв на момент укладення угоди, 15 серпня 2000 року, не передбачав повернення коштів по курсу НБУ, який діяв на час повернення коштів.

Колегія суддів погоджується із твердженням апелянта про те, що для регулювання спірних правовідносин має бути застосований Цивільний кодекс УРСР, у редакції, чинній на момент укладення договору завдатку 15.08.2000 року, а не норми Цивільний кодекс України, що були застосовані судом першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в частині застосування норм матеріального права Цивільного кодексу України, застосувавши для регулювання правовідносин норми Цивільного кодексу УРСР. Попри це, висновки місцевого суду щодо часткового задоволення позову є вірними, а тому рішення у цій частині до скасування не підлягає.

У своєму рішенні від 27 червня 2007 року № 6-6466св07 Верховний Суд України проаналізував норму ст. 169 ЦК Української РСР 1963 року, зазначивши, що відповідно до змісту ст. 169 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

З огляду на викладене, не має значення та обставина, що частина грошових коштів згідно з угодою про завдаток від 15.08.2000 року була отримана від позивача відповідачем у гривні, а частина в доларах США, адже у самому договорі було встановлено еквівалент гривні до долару США, що зазначалось і у розписках, які писала ОСОБА_2, отримуючи кошти від ОСОБА_3 за вказаним договором.

Також апелянт зазначила, що вона неодноразово, востаннє 14 грудня 2010 року, пропонувала ОСОБА_3 повернути їй отриману суму у розмірі 20520 грн., але остання відмовилась, а тому, вважає, що з цього дня почався перебіг позовної давності для вимог про повернення завдатку, а отже, судом не вірно не застосовано норму ч. 4 ст. 267 ЦК України щодо наслідків спливу строку позовної давності.

Матеріали справи дійсно містять заяву ОСОБА_2 про застосування до позовних вимог ОСОБА_3 норми ст. 267 ЦК України спливу строку позовної давності, адже він розпочався з 15.08.2002 року, коли закінчилась дія угоди про завдаток (т. 1, а.с. 60).

У апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що строк позовної давності розпочався з 14 грудня 2010 року, коли вона востаннє звернулась до ОСОБА_3 із пропозицією повернути їй грошові кошти (т. 2, а.с. 3).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про незастосування до спірних правовідносин норми ч. 4 ст. 267 ЦК України, так як справи щодо спірної квартири між цими ж сторонами розглядались судами неодноразово у період з 2002 року по 2013 рік. Останнім рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 26 березня 2013 року, що набрало законної сили 22 травня 2013 року, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 були виселені із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення. Із позовом, що розглядається у цьому провадженні, ОСОБА_3 звернулась до суду 18 березня 2016 року. Тобто, остаточне рішення щодо наявного між сторонами спору було ухвалене 22 травня 2013 року, а отже, ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом про стягнення коштів, сплачених за угодою про завдаток, в межах трирічного строку позовної давності.

Також апелянт вказала, що застосування судом першої інстанції норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України є невірним щодо вирішення її зустрічного позову, так як рішення Полтавським районним судом Полтавської області від 10.11.2009 року ухвалювалось щодо позовних вимог про стягнення коштів за період до 01.06.2005 року в сумі 4139,98 грн., а в зустрічному позові, що розглядається у цьому провадженні, вона прохає стягнути з ОСОБА_3 кошти за період з 2000 року по 01.07.2016 року в сумі 19039,68 грн. Вважає, що тим, що ОСОБА_3 частково сплачувала за комунальні послуги, вона визнала свій обов`язок по їх сплаті у період проживання у спірній квартирі.

Вказані доводи апелянта колегія суддів також вважає такими, що не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, дійсно, період, за який прохала ОСОБА_2 стягнути грошові кошти за сплату комунальних послуг, звертаючись із позовом у 2009 році і у цьому провадженні, відрізняється, що встановлено і судом першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 на її користь заборгованість, пов`язану з експлуатаційними витратами за період проживання сім`ї ОСОБА_3 в кв. № 34, б. 9, вул. Горбанівська, с. Розсошенці, Полтавський район, Полтавська область, в сумі 19039,68 грн., місцевий суд вірно виходив із обставин, встановлених в ухвалі Апеляційного суду Полтавської області від 09.11.2011 року, що набрала законної сили 09.12.2011 року, згідно з якою рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 10.11.2009 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 коштів зі сплати комунальних послуг залишено без змін.

Так, у вищезазначеній ухвалі апеляційного суду зазначено, що не ґрунтується на умовах укладеної сторонами угоди про завдаток і вимога позивачів про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по оплаті за квартиру та комунальним послугам. Оскільки остання не приймала на себе таких зобов`язань, підстав для задоволення цієї вимоги немає т. 1, а.с. 191).

Місцевий суд дійшов до вірного висновку про те, що ОСОБА_2 не надано до суду жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України, того, що між нею та ОСОБА_3 укладались будь-які угоди, за якими остання зобов`язувалась би проводити оплату за комунальні послуги по спірній квартирі.

Та обставина, що сама ОСОБА_3 надала докази часткової сплати нею рахунків за комунальні послуги за період проживання у спірній квартирі, не є доказом того, що вона взяла на себе обов`язок сплачувати усі комунальні послуги, спожиті у цій квартирі.

Належну оцінку надано судом першої інстанції і вимозі ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ст.307 ч.1 п. 3, ст. 309 ч. 1 п. 4, ст. ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 05 серпня 2016 року змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення двадцятий та двадцять перший абзаци, у яких вказано: «Статтею 524 ЦПК України передбачено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з частиною другою статті 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом».

В іншій частині рішення місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: В.А. Чічіль

Судді: С.Ю. Мартєв

ОСОБА_7

З оригіналом згідно: ОСОБА_1