Справа № 462/8071/14 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/7065/16 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Левика Я.А., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2, представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасові виїзди дітей за межі України без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року позов задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, у супроводові ОСОБА_4 у період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії малолітнім ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, у супроводові ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що суд невірно дав оцінку дійсним обставинам справи, виніс рішення з порушенням норм процесуального права. Апелянт вказує, що позивач вводить в оману суд та старається маніпулювати думкою суду, говорячи, що неодноразово зверталася до нього, однак жодних звернень апелянт не отримував. Крім того позивач не представила суду жодних доказів, що він чинить будь-які перешкоди. Зазначає, що судом не враховано, що позовні вимоги не відповідали дійсності, є необґрунтованими і безпідставними, а обставини на які посилається позивач не підтверджуються належними, достовірними і допустимими доказами.

Просить скасувати заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09 серпня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 21.09.2003 року.

Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження. (а.с. 10, 11)

Згідно довідки ЛКП «Сяйво» з місця проживання про склад сім'ї і прописку, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проживають з матір'ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1. (а.с. 12)

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

У відповідності до п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 районний суд прийшов до висновку що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні.

Однак колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається із змісту наведеного закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

Верховний суд України висловив зазначену позицію в постанові від 09 лютого 2011 року у справі № 6-26604св10, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Відповідно до нотаріально завіреної заяви від 26.06.2014 року ОСОБА_2 надав згоду на виготовлення візи на тимчасові поїздки малолітніх дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. (а.с. 130)

Згідно нотаріально завіреної заяви від 27.05.2014 року ОСОБА_2, надав згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітньої доньки - ОСОБА_5, та малолітнього сина - ОСОБА_6, та на виготовлення їм проїзних документів дитини. (а.с.131)

Вищенаведеними доказами спростовуються покликання позивачки про те, що відповідач проігнорував її прохання про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України малолітніх дітей, чим порушив права та законні інтереси дітей.

Окрім того матеріали справи не містять доказів того, що відповідач - ОСОБА_2 отримував прохання від 15 жовтня 2014 року від ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що районний суд на вищенаведені норми закону та обставини справи уваги не звернув, а тому приходить до висновку про скасування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року та ухвалення нового рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасові виїзди дітей за межі України без згоди батька - відмовити.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про надання дозволу на тимчасові виїзди дітей за межі України без згоди батька - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді Я.А. Левик

Н.Л. Шумська