Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості,

в с т а н о в и в :

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом ОСОБА_2 про стягнення 6 842 грн 89 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, укладеним між сторонами у справі 14 березня 2008 року, що утворилася за період з 30 листопада по 30 листопада 2015 року.

Позовні вимоги банк обґрунтував неналежним виконанням відповідачем кредитних зобов'язань та наявністю непогашеного боргу по процентам за користування кредитом.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01 квітня 2016 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При розгляді справи суд першої інстанції встановив, що рішенням Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року в справі № 300/1091/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було повністю відмовлено в позові про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості в сумі 29 929 грн 88 коп. за вказаним вище кредитним договором від 13 жовтня 2005 року. Таке судове рішення набрало законної сили.

У рішенні Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року зазначається, що враховуючи, що позов пред'явлено 14 жовтня 2013 року, а перебіг позовної давності почався по закінченні річного строку чинності кредитного ліміту, тобто 14 жовтня 2006 року, суд визнав, що позов пред'явлено поза межами позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, а тому в позові слід відмовити на цій підставі.

На підставі вищезазначеного рішення суду, що набрало законної сили, суд першої інстанції встановив, що по вимогах позивача про стягнення заборгованості, що випливають з кредитного договору від 13 жовтня 2005 року між банком та ОСОБА_2, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 тис. грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту, сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови в даному позові.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у абзаці третьому пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (в редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 7), оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Відмовляючи в позові суд також виходив з того, що підставами позову є невиконання відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором від 13 жовтня 2006 року, щодо якого вже є рішення суду, яке набрало законної сили, а в прохальній частині позову позивач просив стягнути заборгованість по відсотках за договором від 14 березня 2008 року, укладення якого між сторонами позивачем не доведено.

Апеляційний з такими висновками суду першої інстанції погодився та залишив рішення районного суду без змін.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи допущено порушення норм процесуального чи матеріального права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень.

На підставі наведеного та керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України, суддя

у х в а л и в:

Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк» у відкритті касаційного провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості відмовити.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук