Провадження № 2/760/4337/16
Справа №760/9804/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Букіної О.М.

при секретарі - Січкар Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В :

30.05.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача та просила зобов'язати відповідача належно оформити та подати до Солом'янської в м. Києві районної адміністрації клопотання про виключення з числа службових приміщеньАДРЕСА_1 та стягнути з відповідача сплачений судовий збір.

В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що з 11.11.1996 року позивач працює в домоуправлінні № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та 07.02.1997 року на підставі рішення РТН №119 Залізничного виконкому районної ради народних депутатів м. Києва позивачу та членам її сім'ї було видано ордер на зайняття службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1

Позивач зазначає, що вона звернулася до Головного КЕУ Збройних сил України щодо виключення квартири АДРЕСА_1 з числа службових, проте листами т.в.о. начальника Головного КЕУ Збройних сил України за № 303/4/15/837 від 25.08.2015 року і 503/4/15/1034 від 16.10.2015 року позивачу повідомлено, що виключення квартири з числа службових, відповідно до Інструкції передбачено лише для військовослужбовців Збройних сил України та осіб, звільнених у запас або відставку, тому у Міністерстві оборони України немає відповідних підстав для виключення квартири з числа службових.

Позивач вважає, що дана відмова є незаконною, оскільки позивач та члени її сім'ї хоча і не є військовослужбовцями, однак позивач має право на отримання житлового приміщення, оскільки підпадає під дію ст. 2 Переліку категорій працівників, якому було надано службове жиле приміщення, затвердженою постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 р. за № 37 «Про службові жилі приміщення», двірник житлово-експлуатаційної організації, має право на отримання службового приміщення.

Крім того, позивач зазначає, що згідно ст. 125 ЖК України, особи, які працювали на підприємстві, в установі, організації що надала їм службове жиле приміщення не менше, як 10 років, не може бути виселена із займаної службової квартири, а позивач та члени її сім'ї у спірній квартирі проживають з 21.02.19987 р., тобто вже більше двадцяти років.

Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що відсутня будь-яка необхідність подальшого використання спірної квартири як службової, оскільки будинок обслуговує інший двірник, якому надане службове приміщення у спірному будинку, чим порушується право позивача на приватизацію житла, тому просила позов задовольнити.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що потреба у використанні спірної квартири, як службового житла не відпала та будь-яких доказів на підтвердження того, що право користування ОСОБА_1 спірною квартирою порушено Головним управлінням, позивач суду не надала.

Крім того посилається, що до компетенції відповідача не відноситься вирішення питання про зняття статусу службового житла та відповідно направлення таких листів в інтересах, зокрема, позивача.

Вважає, що пред»явлені вимоги позивача до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, необґрунтовані та безпідставні.

Враховуючи вищевикладене, представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що з 11.11.1996 року ОСОБА_1 працює двірником в домоуправлінні № 12 Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України. На даний час займає посаду техніка-доглядача (а.с.14).

07.02.1997 року на підставі рішення РТН №119 Залізничного виконкому районної ради народних депутатів м. Києва позивачу було видано ордер № 14550 на окреме службове приміщення. Даним ордером надано позивачу та членам її сім'ї право на зайняття службової двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Згідно матеріалів справи вбачається, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на балансі Будинкоуправління №12 Київського КЕУ Міністерства оборони України.

ОСОБА_1 надіслала звернення до Міністра оборони України та до начальника Київського квартирно-експлуатаційного управління МО України, у яких просила дозволу на зміну статусу службового житла: квартири АДРЕСА_1, а саме виключення квартири з числа службових (а.с.8,10).

Листами т.в.о. начальника Головного КЕУ Збройних сил України за № 303/4/15/837 від 25.08.2015 і 503/4/15/1034 від 16.10.2015 позивачу повідомлено, що виключення квартири з числа службових, відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України №373 від 30.11.2011, передбачено лише для військовослужбовців Збройних сил України та осіб, звільнених у запас або відставку, тому у Міністерстві оборони України немає відповідних підстав для виключення квартири з числа службових (а.с.9,11).

Позивач не є військовослужбовцем, однак вважає, що має право на отримання житлового приміщення, оскільки підпадає під дію ст. 2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення», до якого включені: двірник житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства. Тому, на її думку, відмова Головного КЕУ Збройних сил України про виключення наданого житла із числа службових є неправомірно, що і зумовило звернення з даним позовом до суду.

Суд не погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного.

Згідно ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

З приписів ч. 1 ст. 122 ЖК УРСР убачається, що на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Згідно ст. 2 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, до вказаного переліку категорій працівників включено двірника житлово-експлуатаційної організації, адміністративного будинку, будинку-інтернату, школи-інтернату, спецшколи, дитячого будинку, санаторію, будинку (бази) відпочинку, пансіонату, профілакторію, піонерського табору, туристського господарства.

Відповідно до ст. 123 ЖК УРСР, порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Згідно п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в його використанні, а також у випадках, коли воно виключено з числа жилих в установленому порядку.

У Збройних Силах України питання зняття статусу службового з житлових приміщень регулюється положеннями п. 3.5. Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони від 30.11.2011 № 737.

Відповідно до вимог вищезазначеного пункту Інструкції обов'язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного жила нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім'ї військовослужбовця з квартирного обліку.

З огляду на викладене, суд вважає, що обов'язковою умовою для виключення квартир з числа службових є перебування військовослужбовців і осіб, звільнених у запас або відставку, на квартирному обліку в ЗС України і відповідність займаного житла нормам законодавства, встановленим для даного населеного пункту, що буде підставою для зняття сім'ї військовослужбовця з квартирного обліку.

Разом з тим, позивач не є військовослужбовцем чи особою, звільненою у запас або відставку, на квартирному обліку у Міністерстві оборони України не перебуває, а тому доводи відповідача про відсутність підстав для виключення зазначеної квартири з числа службових, суд вважає обґрунтованими.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що потреба у спірній службовій квартирі не відпала.

Крім того, згідно п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Відповідно до п. 1 Положення про Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 596 від 30.10.2015, Головне управління є органом військового управління, призначеним для забезпечення життєдіяльності і функціонування Збройних Сил України з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення, розвитку системи технічної експлуатації казармено-житлового фонду та комунальних споруд для підтримання військ (сил) у високій бойовій та мобілізаційній готовності, реалізації державної політики щодо забезпечення житлом військовослужбовців Збройних Сил України, осіб, звільнених з військової служби у запас або відставку, членів їх сімей, які мають право на отримання житла за рахунок Міністерства оборони України, розроблення, подання на затвердження до Кабінету Міністрів України та впровадження Комплексної програми забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей та здійснення будівництва (придбання) житла для військовослужбовців та членів їх сімей, будівництва, реконструкції та капітального ремонту об'єктів житлового загальновійськового та іншого призначення.

Згідно з п. 3 Положення ГКЕУ ЗСУ одними із основних завдань Головного управління є: організація забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей жилих приміщень; організація контролю за розподілом житла у гарнізонах Збройних Сил України, за заселенням житла сім'ями військовослужбовців та зняття їх з квартирного обліку; ведення обліку військовослужбовців Збройних Сил України, які потребують поліпшення житлових умов.

З викладеного вбачається, що у Головного управління відсутні повноваження щодо вирішення питання щодо виключення квартири із числа службових, в т.ч. подавати відповідні клопотання.

Крім того, відповідно до п.13 Положення, Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України не є юридичною особою, а тому в силу закону не може нести цивільно-правової відповідальності, як відповідач по справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За викладених вище обставин, приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд приходить до висновку, що вимоги пред»явлені позивачем до Головне квартирно-експлуатаційне управління Збройних Сил України, є безпідставними та необґрунтованими.

Посилання відповідача на ст. 125 ЖК УРСР, згідно якої без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років, суд не приймає до уваги, оскільки питання виселення із займаю квартири не є предметом розгляду даної справи.

З огляду на викладене вище, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , як необґрунтованого.

Керуючись ст.15 ЦК України, ст.ст. 118, 122, 123, 125 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України про зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення.

Суддя: