Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/4752/16 Головуючий у 1-й інстанції: Галянчук Н.М.
Є.У.№ 314/1243/15-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Савченко О.В.,

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: реєстраційна служба Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області, про визнання договору оренди недійсним та зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» про визнання договору дійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ТОВ «Зоря» звернулося до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору оренди недійсним, який в ході розгляду справи уточнювало.

Позивач зазначав, що 05 вересня 2014 року між ТОВ «Зоря» та ОСОБА_5 укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 7,0674 га строком на п'ять років, проте рішенням реєстратора від 31 грудня 2014 року орендарю було відмовлено у державній реєстрації договору оренди з тих підстав, що спірна земельна ділянка з 03 листопада 2014 року передана в оренду ФОП ОСОБА_4, про що 12 листопада 2014 року здійснено державну реєстрацію.

Посилаючись на те, що відповідачі порушили його права як землекористувача спірної земельної ділянки, позивач просив суд на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України задовольнити його позов.

Заперечуючи проти позову, у червні 2015 року відповідачі звернулися до суду із зустрічним позовом і просили визнати укладений між ними договір дійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначали про те, що спірну земельну ділянку ОСОБА_5 фактично передав ФОП ОСОБА_4 в оренду на підставі попереднього договору ще у травні 2014 року. Після замовлення технічної документації і перевірки договору підписали його 3 листопада 2014 року, після чого направили документи до реєстраційної служби. Посилаючись на те, що вказаний договір зареєстрований у передбаченому законом порядку, просили суд на підставі ст.6 Закону України «Про оренду землі» визнати його дійсним.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року позов ТОВ «Зоря» задоволено. Визнано недійсним договір оренди землі №б/н від 03 листопада 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_4 щодо передачі в оренду земельної ділянки загальною площею 7,0674 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району, Запорізької області, зареєстрований 12 листопада 2014 року реєстраційною службою Вільнянського районного управління юстиції Заплорізької області.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ФОП ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині задоволення позову ТОВ «Зоря» та ухвалити в цій частині нове рішення.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Вільнснського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року в оскаржува6ній частині скасовано з ухваленням нового - про відмову ТОВ «Зоря» у задоволенні прозову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 вересня 2016 року рішення апеляційного суду Запорізької області від 17 грудня 2015 року в частині вирішення первісних позовних вимог ТОВ «Зоря» до ФОП ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору оренди скасовано з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст.ст. 307, 308 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 20 травня 2009 року між позивачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Зоря» та ОСОБА_6, матір'ю позивача, укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № НОМЕР_2, відповідно до якого позивачу була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 7,0674 га (рілля), що знаходиться на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Пунктами 8, 43 цього договору передбачено, що цей договір укладено на 5 років (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва - з урахуванням ротації культури згідно з проектом землеустрою. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Пунктом 9 договору розмір орендної плати визначено у грошовій формі - 2 100 грн. на рік, в тому числі прибутковий податок 15% (а.с. 67-68).

Вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області, відповідно до Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 2073 від 25 грудня 1998 року, який діяв на момент укладення вищевказаного договору, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 28 грудня 2012 року за № НОМЕР_3 (а.с. 68 зворот).

Протягом строку дії договору ТОВ «Зоря» належно виконувало свої зобов'язання зі сплати орендної плати, що не оспорювалося сторонами у судовому засіданні суду першої інстанції і підтверджується відповідними письмовими доказами (а.с. 82-88).

Після смерті власника землі ОСОБА_6. відповідач ОСОБА_5 набув право власності на вказану земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № НОМЕР_4 від 13 травня 2014 року, що визнано сторонами у судовому засіданні, а тому на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

По закінченню виробничого сільськогосподарського циклу ОСОБА_5 уклав з ТОВ «Зоря» договір оренди успадкованої земельної ділянки на такий же строк, про що сторони підписали відповідний договір оренди від 5 вересня 2014 року. За п. 9 договору орендна плата становить 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 3 948,05 грн. (а.с.9-10).

На виконання умов договору 30 жовтня 2014 року орендар видав ОСОБА_5 натуроплату у вигляді 2 тон кукурудзи на суму 1460 грн., 8 тон пшениці на суму 5840 грн., 400 кг соняшника на суму 1 200 (а.с.89-81).

03 листопада 2014 року ОСОБА_5 уклав з ФОП ОСОБА_4 договір оренди тієї ж земельної ділянки строком на десять років, п.9 якого розмір орендної плати визначено 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 3 948,05 грн., який зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.11.2014 р. за № 7661859 (а.с.12-14).

30 грудня 2014 року ТОВ «Зоря» передало договір оренди від 5 вересня 2014 року державному реєстратору для проведення державної реєстрації, проте рішенням від 31 грудня 2014 року №18500268 орендарю відмовлено у державній реєстрації, оскільки вказана земельна ділянка вже знаходиться в оренді (а.с.15).

18 березня 2015 року ТОВ «Зоря» отримало листа від ФОП ОСОБА_4, в якому останній повідомив позивача про укладання у 2014 році двох договорів оренди, в тому числі і щодо спірної земельної ділянки, і попередив про наслідки порушення прав нового орендаря.

Задовольняючи позов ТОВ «Зоря», суд першої інстанції виходив з того, що договором оренди, укладеним відповідачами 03 листопада 2014 року, були порушені права позивача як землекористувача. Спірна земельна ділянка перебувала в оренді товариства з 2009 року за договором оренди, укладеним з попереднім власником землі - ОСОБА_6 Відповідач як правонаступник померлої ОСОБА_6 погодився на продовження орендних відносин, після оформлення своїх спадкових прав у вересні 2014 року підписав з позивачем відповідний договір оренди, проте пізніше, у листопаді 2014 року уклав спірний договір з ФОП ОСОБА_7, чим порушив права позивача на користування земельною ділянкою.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду встановленій формі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Звертаючись до суду з позовом ТОВ «Зоря» зазначило, що 05 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_5 укладено новий договір оренди щодо спірної земельної ділянки строком на 5 років (а. с. 9-10), у державній реєстрації якого було відмолено у зв'язку з тим, що заявлене право оренди вже зареєстроване (а. с. 15), а тому порушене право позивача за первісним позовом підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору оренди від 03 листопада 2014 року.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Разом з тим, право користування земельною ділянкою підлягає захисту поряд з правом власності.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки.

Реєстрація договору є адміністративним актом, тобто елементом зовнішнім щодо договору.

За таких обставин, договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення сторонами усіх істотних умов та його підписання, а не з дати держаної реєстрації.

Вказаний вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-127цс13.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, права ТОВ «Зоря» порушено, оскільки земельна ділянка, яка передана йому в оренду раніше і право користування якою він набув на законних підставах, передана в оренду іншій особі.

Таким чином, ТОВ «Зоря» має право заявити вимогу про визнання оспорюваного договору оренди від 03 листопада 2014 року недійсним, оскільки цим правочином порушено його права та законні інтереси.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи являються безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки підставою для визнання правочину недійсним позивач зазначав саме порушення його прав як землекористувача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що фактично орендні відносини між відповідачами склалися ще з 30 травня 2014 року, що підтверджується відповідним письмовим договором оренди (а.с.55), також не відповідають фактичним обставинам справи.

Як встановлено судом і підтверджується відповідними письмовими доказами, в зазначений період часу спірна земельна ділянка перебувала в оренді ТОВ «Зоря» за договором оренди від 20 травня 2009 року, укладеним з попереднім землевласником ОСОБА_6 строком на п'ять років з урахуванням ротації культур. Станом на 30 травня 2014 року зі спірної земельної ділянки врожай ще не був зібраний, земельна ділянка залишалася у фактичному користуванні орендаря ТОВ «Зоря», а тому не могла бути передана в оренду ФОП ОСОБА_4

Крім того, як вбачається із тексту договору від 30 травня 2014 року, в ньому не визначена така суттєва умова договору, як нормативна грошова оцінка земельної ділянки, а також точний розмір орендної плати. Фактично нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки була визначена ФОП ОСОБА_4 04.11.2014 р. за довідкою №1906 (а.с.12).

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛ И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 вересня 2015 року по цій справі в частині визнання недійсним договору оренди землі від 3 листопада 2014 року, укладеним між ОСОБА_5 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: