Справа № 463/4186/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/6320/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» та ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду із позовом, з урахуванням збільшених позовних вимог, прийнятих судом, про стягнення солідарно із ОСОБА_2 та кожним із поручителів - ОСОБА_3 і ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором №4071/Р від 26 жовтня 2005 року в розмірі 24 267,74 доларів США і 1 650 грн., з яких: 16 390,49 доларів США - неповернута сума кредиту; 5 527,80 доларів США - прострочені відсотки; 1 650 грн. - прострочена сума комісії за адміністрування кредиту; 2 349,45 доларів США пеня по простроченій заборгованості за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року; та судових витрат за подання позовної заяви.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до умов кредитного договору № 4071/Р, укладеного 26 жовтня 2005 року між AT «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_2, позичальнику було надано в кредит грошові кошти у розмірі 27 000 доларів США зі сплатою 12% річних, встановлено строк виконання зобов'язань за договором до 1 жовтня 2020 року. Для забезпечення виконання кредитних зобов'язань, цього дня між банком та відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено договори поруки. Відповідно до умов договорів поруки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 прийняли на себе зобов'язання нести відповідальність в повному обсязі у випадку невиконання умов кредитного договору позичальником, як солідарні з останнім боржники. Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник взяв на зобов'язання повертати кредит разом з відсотками, комісіями та іншими платежами у визначеному п.4.7 договору порядку шляхом сплати щомісячних платежів рівними сумами по 150 доларів США протягом усього строку кредитування, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця. Однак позичальником взяті на себе зобов'язання по кредитному договору виконувалися неналежним чином, було допущено заборгованість, у зв'язку з чим ОСОБА_2 надсилалася письмова претензія щодо повернення заборгованості. Оскільки така була залишена відповідачем без належного реагування, кредитором було направлено претензії на адресу поручителів про необхідність погашення кредитної заборгованості, однак і такі не були виконані. Просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р, що складається з: заборгованості по неповернутому тілу кредиту у розмірі 16 390,49 доларів США, заборгованості по прострочених відсотках у розмірі 5 527,80 доларів США та пені за період часу з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року у розмірі 2 349, 45 доларів США, всього: 24 267, 74 доларів США, що на день ухвалення рішення становить 638 969,59 грн.; а також 1 650 грн. простроченої суми комісії за адміністрування кредиту і 4 183,20 грн. судових витрат. У решті позову відмовлено.

Рішення оскаржили ПАТ «Кредобанк і ОСОБА_2

Позивач у своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду в частині відмови у солідарному стягненні з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 24 267,74 доларів США, що в еквіваленті на день ухвалення рішення становить 638 965,59 грн., та 1 650 грн., - скасувати. Зазначає, що відповідно до умов кредитного договору № 4071/Р, укладеного 26 жовтня 2005 року між AT «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк», та ОСОБА_2, позичальнику було надано у кредит грошові кошти у розмірі 27 000 доларів США під 12% річних. Встановлений строк користування кредитним коштами - до 1 жовтня 2020 року. Крім того, в забезпечення виконання вимог по кредитному договору, між банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договори поруки від 26 жовтня 2005 року. Вказує, що позичальник неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, допустив заборгованість. Строк дії договорів поруки не припинився, оскільки строк вимоги до поручителів належить рахувати з моменту звернення із позовом до суду.

ОСОБА_2, не погодившись з рішенням суду, у своїй апеляційній скарзі просить таке скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що в процесі виконання кредитного договору відбулися зміни умов договору в частині строку виконання кредитних зобов'язань. Вказує, що, починаючи з жовтня 2011 року у нього перед банком стала утворюватися заборгованість, внаслідок чого у банку виникло право вимагати належного виконання зобов'язання, що визначене періодичними щомісячними платежами, або дострокового повернення кредиту в цілому. Стверджує, що строк позовної давності сплив в листопаді 2014 року - до моменту звернення позивача із позовом до суду. Вважає, що в Україні всі штрафні санкції, в тому числі і пеня, повинні розраховуватися у національній валюті, а не у доларах США. Також вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення комісії, оскільки таких зобов'язань за умовами кредитного договору він на себе не брав, а тому і обов'язку по її сплаті у нього не може виникати. Позовні вимоги до поручителів ОСОБА_6 та ОСОБА_4 вважає безпідставними, оскільки у відповідності до положень ч.4 ст.559 ЦК України на момент звернення позивача до суду їх порука за взятими на себе зобов'язаннями за умовами договорів поруки припинилася, а, відтак, нести солідарну відповідальність із основним позичальником вони не повинні.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача належить відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково, оскільки з висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 цього Кодексу рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

За користування чужими коштами, боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 553,554,555,629,526 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржником, та кредитором боржника.

Частиною 4 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобов'язання і сплив строку поруки припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог до поручителя. Такий строк не може бути призупинений, перерваний чи відновлений, або змінений за домовленістю сторін договору. Настання такого строку припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Припинення поруки зі спливом строку, встановленого в договорі поруки позбавляє можливості кредитора звернутися із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

Встановлено, що 26 жовтня 2005 року між AT «Кредит Банк (Україна)», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Кредобанк» (кредитодавець), та ОСОБА_2 (позичальник) укладено кредитний договір №4071/Р (т.1 а.с.5-6). За умовами цього договору позичальникові надано у кредит грошові кошти в розмірі 27 000 доларів США на реконструкцію квартири за адресою: АДРЕСА_1, на строк до 1 жовтня 2020 року, або до 1 жовтня 2008 року, якщо позичальник протягом 30 днів від дня отримання кредиту за цим договором не надасть кредитору дозволи міжвідомчої комісії та документи, які підтверджують цільове використання коштів. Пунктом 3.2 кредитного договору встановлено, що за користування кредитом позичальник сплачує банку 12% річних.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути банку у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені договором та/або додатками до нього. Повернення кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 150 доларів США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту.

Пунктом 4.9 договору визначено, що банк у випадках передбачених п.2.9 договору (зокрема, наявності обставин, які свідчать про те, що позичальником кредит не буде повернуто у строки визначені цим договором; невиконання позичальником зобов'язань, передбачених цим договором та/або договорами, якими забезпечується виконання цього договору) вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника.

На підставі п.5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожний день прострочення.

Кредитодавець виконав свої зобов'язання за умовами кредитного договору та надав кошти в сумі, яка визначена договором, які отримав позичальник.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що позичальник неналежно виконував свої зобов'язання за кредитним договором, з січня 2013 року припинив виконання цих зобов'язань та допустив заборгованість.

Позивачем надано розрахунок заборгованості (т.1 а.с.134-139), згідно з яким станом на 11 квітня 2016 року заборгованість за кредитним договором складалася з: неповернутої суми кредиту у розмірі 16 390,49 доларів США, прострочених відсотків у розмірі 5 527,80 доларів США, що в загальному становить 21 918,29 доларів США; а також простроченої суми комісії за адміністрування кредиту в розмірі 1 650 грн. Крім цього, за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року позивачем нараховано відповідачу до сплати пеню у розмірі 2 349,45 доларів США. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в загальному розмір кредитної заборгованості позичальника відповідає заявленій у позовній заяві ціні позову в розмірі 24 267,74 доларів США та 1 650 грн.

Суд першої інстанції вірно і мотивовано не погодився із доводами відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 цього Кодексу). Частиною другою статті 258 ЦК України визначено, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України судом першої інстанції враховано правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-11цс13), 19 березня 2014 року (справа № 6-20цс14), 8 червня 2014 року (справа № 6-61цс14) та від 3 червня 2015 року (справа №6-31цс15), зміст яких зводиться до висновку, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за цим кредитним договором вбачається, що з жовтня 2011року позичальник припинив сплачувати платежі щодо погашення кредитної заборгованості по кредиту, однак до грудня 2012 року включно здійснював платежі у різних сумах з метою погашення відсотків за кредитом (т.1 а.с.132-138).

З поданих до позивача заяв від 10 лютого та 5 березня 2014 року позичальником (відповідач ОСОБА_2) вбачається, що останній визнав існуючу прострочену заборгованість за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року, яку просив розтермінувати (т.1 а.с.141). 4 квітня 2014 року на заяви позичальника про розтермінування заборгованості банк надав відповідь і надав строк (до 30 квітня 2014 року) для сплати відсотків за кредитом.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що незважаючи на те, що дійсно з жовтня 2011 року відповідачем було допущено порушення кредитного зобов'язання щодо сплати щомісячних чергових платежів по тілу кредиту, внаслідок чого у позивача настало право вимоги про стягнення з відповідача цих прострочених платежів або дострокового повернення кредиту в цілому, проте до грудня 2012 року включно позичальником здійснювалося часткове виконання кредитних зобов'язань щодо сплати відсотків, а в лютому та березні 2014 року вчинено дії перед банком, якими фактично визнано наявну заборгованість по кредитному договору у повному обсязі, що свідчить про переривання позовної давності. Таким чином, на момент звернення позивача до суду 27 серпня 2015 року загальна позовна давність для заявлених вимог не сплила, як і спеціальна для вимоги про стягнення пені, що заявлена а період одного року, а тому підстав для відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором з підстав спливу позовної давності у суду немає.

Суд першої інстанції вірно вважав безпідставними посилання представника відповідача на наведені правові висновки Верховного Суду України, як на підставу відмови у задоволенні позову про стягнення кредитної заборгованості та відсотків в цілому за спливом позовної давності, оскільки ними установлено обов'язок суду застосовувати позовну давність щодо кожного окремого періодичного щомісячного платежу, який лежить поза межами трирічного строку звернення до суду із позовними вимогами. В даному випадку грошове зобов'язання щодо сплати щомісячних платежів відповідачем визначено по 2020 рік, обов'язок по сплаті яких в частині не настав, а в частині - лежить в межах трирічного строку, що передує зверненню позивача до суду. Таким чином, навіть якби суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, в такому випадку відмові за спливом позовної давності підлягали би позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості в розмірі щомісячних платежів, що лежали би поза межами трирічного строку, що передує зверненню позивача із позовом до суду.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо незаконності нарахування пені в іноземній валюті, обґрунтовуючи свої висновки тим, о в силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, необхідно установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті. Судом встановлено факт наявності у позивача ліцензії на здійснення валютних операцій і вказані обставини сторонами не оспорювалися, а кредитний договір між сторонами укладено в іноземній валюті. Суд зазначив, що вказана позиція суду є аналогічною правовому висновку щодо застосування норм права, висловленому Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року (справа № 6-145цс14) за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, який у відповідності до положень ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів у цій частині не погоджується з висновками суду з урахуванням наступного.

Відповідно до статті 192 ЦК Українизаконним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК Українигрошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Враховуючи те, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю») пеня не може бути стягнута у іноземній валюті. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 3-29гс15 (постанова від 1 квітня 2015 року).

На підтвердження вимоги про стягнення пені у зв'язку з порушенням зобов'язання ОСОБА_2, банк не надав розрахунку пені, зокрема яким чином визначено її розмір, за який період, з врахуванням яких вихідних даних. Окрім того, розмір нарахованої пені зазначено в доларах США.

Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні вимоги про стягнення пені належить відмовити.

Ці висновки не суперечать правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у справі 6-145 цс14, яка полягає у наступному.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини,- стягнути грошову суму в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Задовольняючи вимогу про стягнення комісії за адміністрування кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання по сплаті комісії випливає з умов п.3.9, п. 4.9 кредитного договору і згідно наданого розрахунку заборгованість по комісії виникла за період з січня 2013 року по вересень 2015 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, оскільки у зазначених пунктах кредитного договору вказано не про підстави для нарахування такої комісії, умови, при яких комісія нараховується, та принцип розрахунку. Зазначеними пунктами договору передбачено стягнення вже нарахованої комісії у разі настання підстав для дострокового виконання умов кредитного договору.

Відповідно до ч.1 і ч.2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України).

Виходячи з того, що договором між сторонами не передбачено умови, розмір та підстави нарахування комісії за адміністрування кредиту, колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про стягнення такої комісії належить відмовити.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення заборгованості розмірі 24 267, 74 доларів США та 1 650 грн. солідарно із позичальника та поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однак, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпорджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом положень ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч.І ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З договорів поруки від 26 жовтня 2005 року вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_4, взяли на себе зобов'язання нести солідарну відповідальність із позичальником, як поручителі в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за неналежне виконання кредитного зобов'язання відповідно до умов кредитного договору № 4071/Р.

За положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Є встановленим, що такий строк договором поруки не встановлено. Суд прийшов до вірного висновку, що порука є дійсною протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за забезпеченим нею кредитним договором.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 17 вересня 2014 року (справа № 6-6цс14), строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки. Тому кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку.

Суд врахував, що початок перебігу такого строку пов'язується законодавцем із моментом настання строку виконання боржником основного зобов'язання за кредитним договором.

Оскільки позичальник ОСОБА_2 допустив порушення взятих на себе кредитних зобов'язань у жовтні 2011 року, у позивача виникло право вимоги на дострокове виконання кредитного зобов'язання в повному обсязі, а для позичальника настав строк виконання основного зобов'язання.

Суд прийшов до вірного висновку, що з 1 листопада 2011 року для позивача розпочався перебіг шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо виконання порушеного позичальником кредитного зобов'язання, який завершився 1 травня 2012 року і продовженню чи перериванню не підлягав. Протягом зазначеного строку позивач до поручителів вимог про погашення кредитного зобов'язання не пред'явив, письмову вимогу направив поручителю ОСОБА_3 18 лютого 2014 року (т.1 а.с.81), 14 березня 2015 року (т.1 а.с.15,60); поручителю ОСОБА_4 - 30 травня 2014 року (т.1 а.с.143). З позовом до суду позивач звернувся 27 серпня 2015 року.

Виходячи з того, що протягом шести місяців (з 1 листопада 2011 року по 1 травня 2012 року) від дня настання строку виконання основного зобов'язання банком не пред'явлено вимог, 1 травня 2012 року строк пред'явлення таких вимог для банку сплив, у зв'язку з чим зобов'язання поручителів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 припинилися, а банком втрачено право для захисту свого права на отримання належно виконаного кредитного зобов'язання поручителями.

Колегія суддів прийшла до висновку, що оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 пені та комісії за адміністрування кредиту підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у цій частині, оскільки судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповіднодо ст.88 ЦПК України в частині стягнення судових витрат рішення підлягає зміні та зменшення судового збору, який підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2, з 4 183,20 грн. до 3 779,94 грн. (пропорційно до розміру задоволених вимог).

Керуючись ст.88, ст. 303, п.1, п.2, п.3 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» () заборгованості за кредитним договором від 26 жовтня 2005 року № 4071/Р, що складається з: пені за період з 12 квітня 2015 року по 11 квітня 2016 року у розмірі 2 349, 45 доларів США, що в еквіваленті на день ухвалення рішення становить 61 583,78 грн. (шістдесят одна тисяча п'ятсот вісімдесят три грн. 78 коп.); та 1 650 грн. (одна тисяча шістсот п'ятдесят грн.) простроченої суми комісії за адміністрування кредиту, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору змінити, зменшивши розмір судових витрат, які підлягають стягненню, з 4 183,20 грн. (чотири тисячі сто вісімдесят три грн.20 коп.) до 3 779,94 грн. (три тисячі сімсот сімдесят дев'ять грн. 94 коп.).

В решті рішення залишити без змін.

Рішенняапеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: