У Х В А Л А

16 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Охрімчук Л.І.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради, Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, Управління земельних ресурсів м. Черкаси та Черкаського району, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним рішення міської ради та державного акта на приватизацію земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 червня 2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 23 червня 2014 року, залишеними без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 серпня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У квітні 2016 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права, а саме статей 118, 123, 151, 152, 155 ЗК України і статті 5 ЦПК України.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 22 та 27 вересня 2011 року, 16 січня 2014 року, рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня, 22 червня, 9 листопада 2011 року, а також ухали цього ж суду від 11 квітня, 1 і 7 вересня, 20 жовтня 2011 року, 16 березня 2012 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження, суд касаційної інстанції виходив з того, що є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ці самі рішення, в якій зазначено про те, що касаційна скарга необґрунтована, викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи. При цьому відмовляючи у задоволенні

позову ОСОБА_4 суди попередніх інстанцій виходили з того, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування прийняте в межах його компетенції, підстави для визнання його протиправним відсутні, оскільки проект відведення земельної ділянки пройшов землевпорядну експертизу та отримав погодження в органах державної влади згідно з діючим законодавством.

У наданих для порівняння ухвалах від 22 та 27 вересня 2011 року, 16 січня 2014 року Вищий адміністративний суд України погодився з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсними та скасування рішень органів місцевого самоврядування, оскільки зазначені рішення прийнято міськими радами в межах своїх повноважень та не порушують права і законні інтереси позивачів.

У судовому рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2011 року міститься висновок про те, що позовні вимоги власника майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину, не підлягають задоволенню; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України

Порівняння зазначених судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосували норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 11 квітня 2011 року погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які відмовляючи в задоволенні позову про визнання незаконним рішення сільської ради та визнання права власності на земельні ділянки, виходили з відсутності належних документів, які б посвідчували право власності спадкодавця на спірні земельні ділянки, тому права власності на вказані земельні ділянки в останньої не виникло; а також із того, що у зв'язку з набуттям відповідачкою права власності на жилий будинок, відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року, частини першої статті 377 ЦК України право власності на земельну ділянку перейшло до неї, у зв'язку із чим оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування є законним.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня 2011 року міститься висновок про те, що захист прав громадян на земельні ділянки не може здійснюватись шляхом визнання відповідного державного акта на право приватної власності на землю недійсним у разі, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, у встановленому порядку не визнане незаконним.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 вересня 2011 року суд дійшов висновку про відмову у визнанні договору міни (обміну) земельних ділянок недійсним із тих підстав, що права позивача порушені не були, оскільки при переході права власності орендованої земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва до іншої особи договір оренди не припиняється. Крім того, приймаючи рішення, суд касаційної інстанції виходив із того, що в позивача в силу п. 15 розд. Х «Перехідні положення» ЗК України як на момент укладення відповідачами оспорюваного договору, так і на час ухвалення рішення, не виникло права на придбання орендованої земельної ділянки.

В ухвалі від 7 вересня 2011 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду та з урахуванням обмежень, передбачених статтями 61-63 ЗК України й статтями 88, 89 ВК України, не можуть передаватись у власність громадян для ведення садівництва, а відтак видані громадянам державні акти на право власності на землю є недійсними, і порушене право підлягає захисту шляхом визнання державної реєстрації цих державних актів недійсною та визнання укладених на підставі вказаних державних актів договорів купівлі-продажу й дарування земельних ділянок недійсними в порядку статей 203, 215 ЦК України.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2011 року зазначено, що відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсними приватизації, державних актів на право власності на земельні ділянки та договорів купівлі-продажу земельних ділянок і витребування земельної ділянки, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що в позивача не виникло право на захист порушених прав у розумінні статті 3 ЦПК України, оскільки він не набув права користування спірною земельною ділянкою відповідно до вимог статей 116, 125 ЗК України.

У рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2011 року суд дійшов висновку про те, що під час дії Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм, посвідчувалося відповідною Радою народних депутатів, про що робився запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Право власності на земельну ділянку посвідчувалося самим рішенням уповноваженого органу про передачу у власність земельної ділянки, прийнятим на підставі Декрету. Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність земельні ділянки, зберігають право на ці ділянки.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 16 березня 2012 року погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які відмовляючи у задоволенні позову прокурора про визнання державних актів на право власності на земельну ділянку недійсними та повернення земельної ділянки у державну власність, виходили з того, що звертаючись із заявою до сільської ради про виділення земельних ділянок відповідачка діяла правомірно, права органу місцевого самоврядування, в інтересах якого звернувся до суду прокурор, не були порушені.

У рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 червня та 9 листопада 2011 року, а також в ухвалах цього ж суду від 11 квітня, 1 й 7 вересня, 20 жовтня 2011 року, 16 березня 2012 року, наданих заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права не свідчать про наявність підстав для перегляду судового рішення згідно з вимогами пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2015 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Черкаської міської ради, виконавчого комітету Черкаської міської ради, Департаменту архітектури, містобудування та інспектування Черкаської міської ради, Управління земельних ресурсів м. Черкаси та Черкаського району, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання недійсним рішення міської ради та державного акта на приватизацію земельної ділянки за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

А.Г. Ярема