АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Винту Ю.М., Перепелюк Л.М.

секретаря Чубрей І.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_3 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до приватного підприємця ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначав, що був прийнятий на посаду продавця на підставі трудового договору з приватним підприємцем ОСОБА_4 від 19 жовтня 2015 року №1.

Трудовий договір розірваний 30 жовтня 2015 року за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

Посилаючись на те, що приватним підприємцем ОСОБА_4 не проведено розрахунку, ОСОБА_3 просив стягнути з приватного підприємця ОСОБА_4 заробітну плату в сумі 646 грн. 77 коп. та середній

№22ц-856 2016 рік Головуючий у 1 інстанції Олексюк Т.І.

Категорія 51/52 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

заробіток за час затримки розрахунку 151 день в сумі 8305 грн.

Під час розгляду справи ОСОБА_3 збільшив позовні вимоги, просив стягнути заробітну плату в сумі 646 грн. 77 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку 177 днів в сумі 1430 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року у позові відмовлено.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає відхиленню з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції керувався положеннями статей 47, 116 КЗпП України та дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з приватного підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Мотивовано висновки суду першої інстанції встановленням здійснення приватним підприємцем ОСОБА_4 розрахунку з ОСОБА_3 в день звільнення

При цьому суд першої інстанції послався на відомість розподілу заробітної плати та виписку по картковому рахунку ОСОБА_3 щодо надходження 30 жовтня 2015 року заробітної плати в сумі 646 грн. 77 коп.

Такі висновки суду першої інстанції стверджуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звільнений приватним підприємцем ОСОБА_4 за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України 30 жовтня 2015 року (а.с.5).

Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, передбачений ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що приватним підприємцем ОСОБА_4 було проведено розрахунок з ОСОБА_3 при звільненні.

До матеріалів справи приєднано податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку ОСОБА_4 від 5 лютого 2016 року, з якого вбачається здійснення сплати ОСОБА_3 690 грн. 48 коп., утримання податку в сумі 8 грн. 49 коп.

Відповідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_3 має місце надходження 30 жовтня 2015 року заробітної плати в сумі 646 грн. 77 коп. (а.с.23-24)

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що розрахунок здійснено не роботодавцем, а іншою особою ОСОБА_5, надходження 30 жовтня 2015 року заробітної плати в сумі 646 грн. 77 коп. у зв»язку із трудовими відносинами з приватним підприємцем ОСОБА_6

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

До матеріалів справи приєднано трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_3 18 травня 2015 року.

Згідно трудової книжки ОСОБА_7 трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, укладений ОСОБА_6 та ОСОБА_3 18 травня 2015 року розірваний 15 жовтня 2015 року (а.с. 4-5).

Разом з тим у матеріалах справи відсутні будь-які докази не здійснення приватним підприємцем ОСОБА_6 виплати належних звільненому працівникові сум в розмірі 646 грн. 77 коп. протягом з 15 до 30 жовтня 2015 року.

Крім того, заперечуючи проти позову приватний підприємець ОСОБА_4 посилалася на договір між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 від 1 жовтня 2015 року №23 про надання бухгалтерських, консультаційних послуг та послуг з питань оподаткування (а.с.34-35).

Відповідно до п.2.1.3 наведеного договору виконавець бере на себе обов»язок забезпечення правильного нарахування й перерахування податків і зборів (податкових платежів), внесків на соціальне страхування, заробітної плати та інших виплат і платежів, погашення в установлені строки заборгованості за позиками.

З матеріалів справи вбачається, що фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 складено відомість розподілу заробітної плати від 30 жовтня 2015 року, відповідно якої ОСОБА_3 виплачено заробітну плату в сумі 646 грн. 77 коп. (а.с.15).

Згідно платіжного дорученні публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» від 29 жовтня 2015 року №13 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 перераховано фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 646 грн. 77 коп. призначенням заробітна плата за жовтень 2015 року.

У такому разі само по собі посилання ОСОБА_3 на здійснення перерахунку платежу заробітної плати в сумі 646 грн. 77 коп. з рахунку фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 30 жовтня 2015 року, відсутність згоди на виплату заробітної плати через установу банку, не спростовує висновки суду першої інстанції про виплату йому належних при звільненні сум.

За таких обставин підстав вважати, що належні працівникові суми не були виплачені приватним підприємцем ОСОБА_4 в установлені строки, немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ч.2 ст.308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 5 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді