Єдиний унікальний номер 235/2804/16-ц Номер провадження 22-ц/775/2086/2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Тимченко О.О., Космачевської Т.В.

за участю секретаря Ротар Я.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог. Вважає, що при прийнятті рішення судом було порушено норми матеріального права, дана неправильна правова оцінка доказам по справі, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, що співробітники банку не заперечували факт, що вона неодноразово (тричі), подавала заявки до банку на отримання депозитного вкладу. Судом не була прийнята до уваги онлайн переписка на офіційному сайті «Приват24», як доказ заяви про бажання забрати свої кошти з депозитного рахунку. Відповідно до умов договору викладеного в заяві від 10 січня 2014 року в пункті 3, де не передбачено граничного строку для викладення своєї заяви про бажання забрати свої кошти. Так як електронна заявка позивача про отримання вкладу не приймалася відповідачем і надати її дублікат до суду позивач не мала можливості, тому що вона зберігалася в м. Дніпро в головному офісі, це порушило її права, та така позиція Банку була прийнята як належна - безпідставно. Відповідач не визнав факт відмови у видачі коштів позивачці за весь час, починаючи з 10 січня 2016 року по 9 червня 2016 року. Судом не прийнято, як належний факт, дату заявлення вимог про повернення депозиту - 18 лютого 2016 року.

В засідання апеляційного суду сторони не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від ОСОБА_1 надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Від представника Банку надійшло клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 листопада 2016 року у задоволені клопотання відмовлено. Проте, з вказаної заяви видно, що Банк повідомлений про час та місце розгляду справи.

Відповідно до статті 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Тому апеляційний суд розглядає справу у відсутність сторін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що, 10 січня 2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника філії «Донецького регіонального управління» Легостаєвої Ю.С., укладено договір про банківський строковий депозитний вклад «СТАНДАРТ» № SAMDNWFD800, у гривнях України, строком з 10 січня 2014 року по 10 січня 2015 року включно із виплатою 19% річних. Згідно з умовами даного договору вона передала банку 40 000 гривень.

Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч. 1,3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановленому договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка, якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Згідно частини 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Звертаючись в суд з позовом про захист прав споживачів, ОСОБА_1 посилалась на те, що не отримала від Банку належний їй вклад та проценти до нього, незважаючи на те, що строк дії договорі закінчився. Банк відмовив у видачі грошових коштів з підстав, що не передбачені законом. Тому вона просила стягнути суму депозиту з урахуванням індексу інфляції на час розрахунку, три проценти річних - пеню за порушення виконання грошового зобов'язання і моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями Банку її інтересам споживача.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення законних прав та інтересів споживача ОСОБА_1 Банком не доведений. Тому її позовні вимоги не ґрунтуються на законі.

Вказаний висновок суду першої інстанції є правильним.

Судом встановлено і не заперечується сторонами по справі, що 10 січня 2014 року сторони уклали договір про банківський строковий депозитний вклад «СТАНДАРТ» № SAMDNWFD800, у гривнях України, строком з 10 січня 2014 року по 10 січня 2015 року включно із виплатою 19% річних. Згідно з умов даного договору ОСОБА_1 передала банку 40 000 гривень. Строк дії договору закінчився 10 січня 2015 року. Але, враховуючи, що сторони не наполягали на його припиненні, строк дії договору був пролонгований на новий строк до 10 січня 2016 року. Цей факт підтверджується поясненнями сторін по справі і не суперечить пункту 3 заяви № SAMDNWFD800 вклад «СТАНДАРТ» від 10 січня 2014 року, що на аркуші справи 6.

11 червня 2016 року до Банку надійшла заява ОСОБА_1 від 9 червня 2016 року про розірвання депозитного договору і виплату належних їй грошових сум (а.с. 104).

15 червня 2016 року позивачці був виплачений депозит .

В суді першої інстанції позивачка посилалась на те, що до заяви від 09 червня 2016 року двічі зверталась до банку із вимогою про повернення депозиту, але Банк їй відмовляв з причин, які не ґрунтуються на законі.

В обґрунтування своїх доводів вона посилалась на заяву від 24 березня 2016 року, що міститься на аркуші справи 8 та 145.

Суд першої інстанції в межах своїх повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК України вказаним доказам дав відповідну правову оцінку і зробив переконливий висновок про те, що вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Суд встановив, що 31 березня 2016 року до Банку поштою надійшла заява від імені ОСОБА_1 від 24 березня 2016 року про виплату вкладу і процентів. В цій заяві вона посилалась на те, що раніше 18 лютого 2016 року вже зверталась до Банку з вимогами про повернення депозиту. Проте, належних та допустимих доказі на підтвердження цього, відповідно ст. 57-59 ЦПК України суду не надала.

6 квітня 216 року ОСОБА_1 Банком направлена письмова відповідь проте, що до заяви про дострокове розірвання договору банківського вкладу, вкладнику необхідно особисто з'явитись до відділення банку з метою ідентифікації клієнта.

Такі дії Банку не супере6чать правилам пункту 3.1 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затверджених постановою Національного банку від 14.07.2006, № 267 "Про затвердження Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці"

Відповідно до пункту 3.1 вказаних Правил письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою.

Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально.

Враховуючи, що до червня 2016 року позивач до Банку з метою ідентифікації її особи не прибула, у Банку не було передбачених законом підстав для розірвання договору і виплати грошових коштів за цим договором.

Інших заяв від позивача на адресу Банку до червня 2016 року не надходило.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про те, що її бажання розірвати договір банківського вкладу міститься також і в її переписці із онлайн банкінгом Privat 24 за 05 березня 2016 року та 10 березня 2016 року,- то суд першої інстанції і вказаному доказу дав належну правову оцінку у відповідності до його повноважень, що йому надані статтею 212 ЦПК Україні і в рішенні суду привів переконливі аргументи, за яких він вказаний доказ не прийняв як підставу для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Суд правильно зауважив, що із змісту цієї переписки не видно, якого змісту заява подана позивачем, чи є ця заява - заявою про розірвання договору банківського вкладу, у який спосіб подана заява, чи проведена ідентифікація клієнта.

Тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку про доведеність звернення ОСОБА_1 до Банку з заявою про розірвання договору банківського вкладу «СТАНДАРТ» № SAMDNWFD800, у гривнях України.

Відповідно до ст. 10 ЦІІК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не встановив жодного випадку порушень умов договору зі сторони відповідача. А обставини, на які посилається позивач у позовній заяві не підтверджені належними та допустимими доказами. Тому у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Усі доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані необґрунтованими.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Тому рішення суду є законним і підстав для його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303-315 ЦПК України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: