Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д.О.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, треті особи: орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_7, в інтересах якої діє ОСОБА_5, про припинення права на частку у спільному майні, виселення, визнання за іншими співвласниками права власності на частку квартири та виплату її вартості, за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5, який діє у своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_6, у якому з урахуванням змін і уточнень просили припинити право власності відповідача на 1/500 ідеальних часток та його малолітньої доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - на 4/500 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1, з виплатою їх вартості, визнати за позивачами, які є співвласниками вказаної квартири, у рівних долях право власності на вказані частки, виселити відповідача зі спірної квартири, посилаючись на те, що частки відповідача та його доньки у спільній власності є незначними та їх виділення в натурі неможливе, спільне володіння вказаною квартирою неможливе через поведінку відповідача, таке припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 просять ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що припинення права власності на частку в спільному майні відповідача та його доньки, й виселення їх зі спірної квартири, завдасть істотної шкоди, як ОСОБА_5, так і членам його сім'ї.

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 13 вересня 1996 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності в рівних частках ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_4

У 2002 році ОСОБА_8 уклала шлюб із ОСОБА_5, який вселився до вказаної квартири як член сім'ї власника. Від даного шлюбу народилася донька - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_8, спадщину після смерті якої у вигляді 1/5 частки спірної квартири прийняли: її мати ОСОБА_1 - Ѕ частку, її чоловік ОСОБА_5 - ј частку та донька ОСОБА_7 - ј частку.

25 липня 2012 року відповідач ОСОБА_5 уклав шлюб з ОСОБА_9, від якого народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 та син ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Під час розгляду справи, а саме 23 травня 2014 року відповідач ОСОБА_5 подарував 4/500 частки з належної йому частки спірної квартири дочці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 - 1/25 частки дочці ОСОБА_7

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України,право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

За правилами ч. 3 ст. 358 ЦК Україникожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ч. 2 ст. 183 цього Кодексу. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК Україниправо особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1 - 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Вказаний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року № 6-68цс14 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК Українимає враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З аналізу ч. 2 ст. 365 ЦК Українивипливає, що згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації не вимагається, а позивачу необхідно не лише довести обставини, передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України, а й внести розмір цієї компенсації на депозитний рахунок суду.

Згідно висновку будівельно-технічного дослідження від 20 грудня 2013 року вартість 1/20 частини спірної квартири становить 29 000 грн, яку позивачі при звернені до суду з даним позовом перерахували на рахунок суду, цим же дослідженням встановлено, що вказана квартира є неподільною, частка в розмірі 1/20 частини не може бути виділена в натурі.

Вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22 квітня 2013 року ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ст. 123 КК України та призначено покарання у вигляді двох років обмеження волі з іспитовим строком два роки, за умисне завдання ОСОБА_2 тяжких тілесних ушкоджень.

Статтею 10 ЦПК Українипередбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі зазначали про неможливість спільного володіння і користування спірної квартирою із відповідачем ОСОБА_5 через його протиправну поведінку по відношенню до них та майна в квартирі, а також про незначну частку відповідача у спільній власності та неможливість її виділення в натурі.

Крім того, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вказували про наявність у відповідача у власності іншого житла та наявність житла у його дружини, у якому вони мають можливість мешкати разом з дітьми, що свідчить про те, що припинення права власності ОСОБА_5 на частку в спірній квартирі не завдасть йому та членам його сім'ї істотної шкоди.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, доводів позивачів щодо наявності усіх передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні належним чином не перевірив, не з'ясував питання наявності у відповідача та його дружини іншого житла, яке можливо використовувати для проживання родини та дійшов передчасного висновку про те, що таке припинення завдасть відповідачу та членам його сім'ї істотної шкоди, не зазначивши взагалі у чому має виразитися така шкода й не врахувавши при цьому інтереси позивачів та малолітньої ОСОБА_7, для яких спірна квартира є єдиним житлом та розмір часток сторін у цій квартирі.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України, не з'ясував усіх дійсних обставин справи, що мають визначальне значення для правильного її вирішення й не надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та дійшов передчасного висновку щодо зменшення розміру відшкодування з урахуванням вини самого позивача.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.О. Остапчук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В.Попович

В.О.Савченко