Справа № 431/965/16-ц
Провадження № 22ц/782/491/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2016 року, листопада місяця, 23-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О.,Єрмакова Ю.В. за участю секретаря: Попової Т.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Старобільського районного суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування свого позову зазначила, що з 07.04.2012 року по 24.10.2013 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син ОСОБА_3 Після розірвання шлюбу фінансової допомоги ОСОБА_2 на утримання сина не надавав, вона в судовому порядку вирішила питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, але не стала реалізовувати рішення суду, оскільки сподівалась на добровільну матеріальну допомогу від відповідача. Позивач посилалась на те, що відповідач не цікавиться життям свого сина, про нього не піклується, не бажає бачитись з дитиною, не надає матеріальної допомоги, тому просить суд позбавити його батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позов було прийнято судом до розгляду, заочним рішенням суду від 11 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено за необгрунтованістю.

Позивач не погодилась із таким рішенням суду першої інстанції і надала на нього апеляційну скаргу, у якій просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та надані стороною докази, колегія суддів приходить до висновків про наявність підстав для відхилення апеляційної скарги.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено , що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог по справі суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала доказів, що відповідач ухиляється від спілкування з дитиною, проте в позові вказала, що він бачився з сином за 3 роки три рази. Коли саме відбувались ці навідування, після дня народження, або перед наданням документів до суду позивачка не уточнює. Надаючи акт про те, що відповідач не проживає разом з сім`єю позивачка не надає доказів про те, що він не надає добровільно, або за рішенням суду матеріальної допомоги дитині. Позивачкою не надано доказів, що відповідач не навідує дитячий заклад в якому перебуває дитина (якщо перебуває).

Колегія суддів не знаходить підстав для винесення рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, адже позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Між тим, як вбачається з матеріалів справи винесене рішення суду про стягнення аліментів не виконується, позивачка не зверталась до суду за примусовим виконанням, за отриманням виконавчого листа, має на цей час можливість для відновлення втраченого провадження, має можливість отримати виконавчий лист та вживати заходів для стягнення аліментів з відповідача. Належних та допустимих доказів щодо ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги дитині суду позивачкою не надано.

Витребувана з ДПСУ за клопотанням апелянта судом інформація щодо перетину кордону України відповідачем за своїм змістом не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження невиконання ним своїх батьківських обов'язків (а.с. 163), витребуваний апеляційним судом з органа опіки висновок про доцільність позбавлення батьківських прав від 26.07.2016 року колегія суддів розцінює критично, він не містить у собі достатньою мірою мотивованих висновків щодо вжиття стосовно відповідача такого крайнього заходу - як позбавлення батьківських прав. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У акті органу опіки не міститься доводів на користь того, що позбавлення за таких обставин відповідача батьківських прав більшою мірою буде сприяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 15,16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Між тим, проживання відповідача у іншому місті, на значній відстані від місця проживання дитини, зміна ними місця проживання обумовлене бойовими діями об'єктивно ускладнює виконання батьками своїх обов'язків. Згідно інформації наданої Державною Прикордонною службою України гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває на території Російської Федерації з 19.01.2015 року (а.с.163), неодноразово перетинав кордон, з інформації служби у справах дітей вбачається, що відповідач з 2010 року фактично перебуває в Російській Федерації (а.с. 86).

Доводи апеляційної скарги за таких обставин не дають підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення. Припущені судом першої інстанції процесуальні порушення щодо розгляду справи без висновку органу опіки є виправленими при апеляційному розгляді, висновки є отриманими, проте вони підлягають оцінці разом із іншими доказами по справі та не спростовують висновків суду щодо відсутності на цей час підстав для позбавлення батьківських прав. Ні надані позивачкою до первинного позову докази, ні отримані у подальшому на її клопотання апеляційною інстанцією докази не дають підстав для позбавлення батьківських прав, додана до апеляційної скарги довідка з дошкільного закладу за 26 травня 2016 року суду першої інстанції не надавалась, як і акт обстеження за 25.05.2016 року, ці акти датовані датою вже після винесеного судом рішення.

Статтею 308 ЦПК є визначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене вище та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: І.О. Дронська

Ю.В. Єрмаков