Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» про стягнення недоплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» (далі - ПАТ «Євраз Суха Балка») про стягнення компенсації частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строку виплати та відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позову ОСОБА_4 зазначив, що із 1994 року до

2011 року він працював на підприємстві відповідача, за час його роботи неодноразово підвищувалися тарифні ставки і посадові оклади, однак нарахування заробітної плати за час відпустки проводилося із порушенням чинного законодавства. Несвоєчасна виплата заробітної плати є підставою для отримання компенсації втрати частини заробітку у зв'язку із порушенням строків його виплати. Посилаючись на викладене й на те, що незаконні дії відповідача спричинили йому моральні страждання, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути із ПАТ «Євраз Суха Балка» на свою користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати у сумі 4 714 грн 22 коп. та 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 28 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Євраз Суха Балка» на користь ОСОБА_4 компенсацію втрати частини заробітної плати у сумі 4 714 грн 22 коп., 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ПАТ «Євраз Суха Балка» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що із 07 лютого 1994 року ОСОБА_4 працював у відповідача на шахті «Ювілейна» дільниці № № 5, 7 підземним прохідником.

24 липня 2011 року позивача було звільнено у зв'язку із виходом на пенсію.

За час роботи на підприємстві відповідача позивач неодноразово перебував у відпустці.

Також установлено, що у період із 1998 року до 2011 року відповідач не в повному розмірі виплачував позивачу заробітну плату за час щорічних відпусток, а саме без корегування заробітної плати, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, у випадках підвищення тарифних ставок та посадових окладів у відповідних розрахункових періодах за проміжок часу до підвищення на коефіцієнт підвищення, що призвело до недоплати за весь період роботи на ПАТ «Євраз Суха Балка» заробітної плати за час відпусток.

Спільною постановою генерального директора ПАТ «Євраз Суха Балка» та профспілкових комітетів від 06 лютого 2012 року № 3 та наказом від 16 лютого 2012 року № 295 відповідачем визнано порушення порядку нарахування заробітної плати за час відпусток та визначено корегуючий коефіцієнт, який підлягає застосуванню для проведення розрахунку заборгованості, у вигляді: 1 + розмір підвищення тарифних ставок та окладів (в частках одиниці) х 0,71.

Після звернення позивача до ПАТ «Євраз Суха Балка» із заявою про проведення перевірки правильності нарахування та виплати середньої заробітної плати за період його роботи, 17 квітня 2012 року відповідачем було проведено виплату грошових коштів у розмірі 6 367 грн 71 коп. як недоплачену заробітну плату за час відпусток за період із 1998 року до 2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що між сторонами у справі відсутній спір щодо розміру суми заробітної плати, належної до виплати.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено установлений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк на звернення до суду із вимогами про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку, оскільки, отримавши у квітні 2012 року розрахунок, позивач звернувся до суду із позовом лише у вересні 2014 року, тобто більше ніж через два роки, що за наявності заяви відповідача про застосування строку позовної давності є підставою для відмови у позові, та вважав, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки, як зазначив суд, відповідачем не порушено право позивача на отримання належних грошових коштів при звільненні.

При цьому суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням їх виплати», оскільки законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої заробітної плати.

Проте з такими висновками не погодився апеляційний суд та, переглядаючи вдруге справу в апеляційному порядку, дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку у межах заявлених позовних вимог згідно зі ст. 11 ЦПК України, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати»та постанови Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427«Про затвердження Положення про компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», оскільки, як зазначив апеляційний суд, позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати незалежно від її нарахування роботодавцем.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про непропущення позивачем установленого ст. 233 КЗпП України строку для звернення до суду з позовом, оскільки, як зазначив суд, на теперішній час ПАТ «Євраз Суха Балка» не проведено виплату всіх належних позивачеві сум, зокрема, не нараховано та не виплачено компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати у розмірі 4 714 грн 22 коп., нарахування якої є обов'язком роботодавця, та яка має бути виплачена у тому ж місяці, у якому було здійснено виплату заборгованості із заробітної плати згідно зі ст. ст. 1, 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв'язку з порушенням строків їх виплати», тому, на думку апеляційного суду, перебіг установленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку взагалі не розпочався.

Однак неможливо погодитися із вказаними висновками виходячи з наступного.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (далі - Положення).

Виходячи з аналізу зазначених нормативних актів та змісту п. 43 наведених вище Правил, в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням.

Із 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок, проведено компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Згідно з указаним Порядком у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи 01 січня 2001 року.

При цьому п. 2 Порядку встановлено, що компенсація працівнику втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Тобто, своєчасно не виплачені суми відшкодування шкоди за період із 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року підлягають компенсації на підставі наведеного Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня

2001 року - на підставі вказаного Порядку від 21 лютого 2001 року № 159.

Разом із тим законодавством передбачена компенсація лише у випадку невиплати саме нарахованої зарплати, а не при спорі щодо визначення розміру середнього заробітку за час відпустки.

На вищевказані положення закону Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертав увагу у попередній ухвалі від 04 листопада 2015 року та водночас зазначив про необхідність вирішення питання про те, чи може бути застосовано Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки згідно зі ст. 3 цього Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу, однак апеляційний суд помилково не врахував зазначених висновків, що вдруге признало до неправильного вирішення спору.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд не звернув достатньої уваги на предмет і підстави пред'явленого позову, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у зв'язку із чим достеменно не з'ясував, які ж саме права позивача порушено та чи підлягають вони захисту в обраний ним спосіб.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому необхідно враховувати, що вимоги про стягнення недоплаченої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні повинні бути заявлені в межах тримісячного строку, визначеного ст. 233 КЗпП України для вирішення таких спорів.

Так, згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необґрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав.

Проте усупереч вищевикладеному суд першої інстанції відмовив у задоволенні указаного позову одночасно за двома підставами, а саме: необґрунтованість позову та пропущення тримісячного строку звернення до суду, що є взаємовиключними, тому це рішення не може залишатися в силі, про що просить у касаційній скарзі відповідач.

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди залежать від вирішення основних вимог, зокрема, від доведеності факту порушення чи не порушення відповідачем трудових прав позивача.

Із врахуванням вищевказаного колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Євраз Суха Балка» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак