Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Савченко В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Завгородня І.М., Попович О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки, треті особи: ректор Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки Коцан Ігор Ярославович, Міністерство освіти і науки України, про визнання незаконними та скасування наказу ректора про відрахування зі складу аспірантів, рішень вчених рад та зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з уточненим згодом позовом до Східноєвропейського національного університету імені Лесі Українки (далі - СНУ ім. Л. Українки) про визнання незаконними та скасування наказу ректора про відрахування зі складу аспірантів, рішень вчених рад та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги мотивували тим, що в листопаді 2013 року вони були зараховані до складу аспірантів СНУ ім. Л.Українки з формою навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 09.00.03 - «Соціальна філософія та філософія історії», індивідуальні плани робіт над дисертаціями першого року навчання ними було виконано вчасно та в повному обсязі, в зв'язку з чим їх переведено до другого курсу навчання в університеті.

Проте наказом ректора СНУ ім. Л. Українки № 62 від «К/А» від 22 грудня 2014 року, виданого на підставі рішення вченої ради навчального закладу від 27 листопада 2014 року їх було незаконно відраховано зі складу аспірантів без права поновлення та повторного вступу, що порушило їх конституційні права на освіту.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 жовтня 2015 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано рішення вченої ради Інституту соціальних наук СНУ ім. Л. Українки від 27 листопада 2014 року в частині відрахування з аспірантури ОСОБА_1 та ОСОБА_2, рішення вченої ради СНУ ім. Л. Українки від 27 листопада 2014 року оформлене протоколом № 4 в частині затвердження рішення вченої ради Інституту соціальних наук СНУ ім. Л. Українки від 27 листопада 2014 року в частині відрахування з аспірантури ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та наказ ректора СНУ ім. Л. Українки № 62 від «К/А» від 22 грудня 2014 року про відрахування зі складу аспірантів ІІ року навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 09.00.03 - «Соціальна філософія та філософія історії» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 23 грудня 2014 року.

Поновлено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у складі аспірантів СНУ ім. Л. Українки.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року зазначене рішення районного суду скасовано й у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 просять рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції, що було помилково скасовано.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відрахування позивачів зі складу аспірантів відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства. Крім того, таке відрахування не порушує їх прав на освіту, оскільки вони можуть навчатися в аспірантурі будь-якого іншого навчального закладу.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

Відповідно до частини першої ст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (ст. 55).

Судом установлено, що 01 листопада 2013 року позивачі були зараховані до складу аспірантів СНУ ім. Л. Українки з формою навчання - з відривом від виробництва за спеціальністю 09.00.03 - «Соціальна філософія та філософія історії» на строк три роки за рахунок державного замовлення від 01 листопада 2013 року.

24 листопада 2014 року за розпорядженням № 56 ректора СНУ ім. Л. Українки, в зв'язку з появою в засобах масової інформації статті під назвою «Волинські комуністи відвідали Луганськ та звинуватили «киевские власті та «Губернатор «разберется» з комуністами ОСОБА_2», а також враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є аспірантами ІІ року навчання з відривом від виробництва СНУ ім. Л. Українки, було створено комісію, для службової перевірки щодо правомірності перебування позивачів на території, підпорядкованій так званій «ЛНР», а також перевірки виконання ними індивідуальних навчальних планів роботи.

Висновком комісії про виконання розпорядження ректора від 24 листопада 2014 року № 56, затвердженим ректором СНУ ім. Л. Українки 27 листопада 2014 року, встановлено, що позивачі перебували на території, підконтрольній так званій «ЛНР», із підтримкою сепаратистів Донбасу та надали їм гуманітарну допомогу; при перевірці індивідуальних завдань позивачів встановлено, що останні виконані вчасно, звіти про виконання навчальних індивідуальних планів за час навчання в аспірантурі затверджені на кафедрі та вченій раді інституту соціальних наук і подані у відділ аспірантури, докторантури та наукових стажувань; враховуючи обставини викладені в листі Міністерства освіти і науки України № 1/9-382 від 29 липня 2014 року, та ту обставину, що сепаратиські заклики позивачів призвели до порушення законодавства, моральних та етичних норм, комісія вважала за необхідне відрахувати позивачів із складу аспірантів згідно п. 9.1.4 Положення про навчання в аспірантурі, докторантурі СНУ ім. Л. Українки.

Крім того, з даного висновку вбачається, що комісія вважала за необхідне вченій раді Інституту соціальних наук СНУ ім. Л. Українки розглянути висновок про відрахування позивачів із аспірантури, голові комісії доручено виступити на вченій раді СНУ ім. Л. Українки, з прийнятих рішень вченою радою Інституту соціальних наук та вченою радою Університету, відповідальним особам підготувати відповідні накази.

Згідно витягу з протоколу № 4 засідання вченої ради СНУ ім. Л. Українки від 27 листопада 2014 року, на засіданні вченої ради Університету в присутності голови вченої ради - ректора, вченого секретаря, в присутності 67 осіб, з них затверджених членів вченої ради - 53 особи, було затверджено рішення вченої ради Інституту соціальних наук та комісії про відрахування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з аспірантури за порушення вимог законодавства, моральних, етичних норм поведінки, Статуту, Правил внутрішнього розпорядку університету без права поновлення та повторного вступу.

22 грудня 2014 року за наказом ректора СНУ ім. Л. Українки № 62 «К/А» «Про відрахування зі складу аспірантів» ОСОБА_1 та ОСОБА_2 аспірантів ІІ року навчання з відривом від виробництва за спеціальністю 09.00.03 - «Соціальна філософія та філософія історії» було відраховано зі складу аспірантів університету з 23 грудня 2014 року.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За правилами ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Кожен має право на освіту (ст. 53 Конституції України).

Аналогічні вимоги містить Загальна декларація з прав людини від 10 грудня 1948 року, ратифікована Верховною Радою України, у ст. ст. 1, 2, 26.

Разом із тим, Законом України «Про вищу освіту»передбачені підстави для відрахування здобувача вищої освіти з вищого навчального закладу, зокрема у разі невиконання навчального плану.

Так, у ч. 1 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» визначено підстави для відрахування здобувача вищої освіти є:

1) завершення навчання за відповідною освітньою (науковою) програмою;

2) власне бажання;

3) переведення до іншого навчального закладу;

4) невиконання навчального плану;

5) порушення умов договору (контракту), укладеного між вищим навчальним закладом та особою, яка навчається, або фізичною (юридичною) особою, яка оплачує таке навчання;

6) інші випадки, передбачені законом.

Згідно з ч. 5 ст. 46 Закону України «Про вищу освіту» порядок відрахування, переривання навчання, поновлення і переведення осіб, які навчаються у вищих навчальних закладах, а також порядок надання їм академічної відпустки визначаються положенням, затвердженим центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Пунктом 22 Положення про підготовку Науково-педагогічних і наукових кадрів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01 березня 1999 року передбачено, що аспірант або докторант може бути відрахованим з аспірантури або докторантури за грубе порушення правил внутрішнього розпорядку вищого навчального закладу, наукової установи, за вчинення протиправних дій, а також за невиконання індивідуального плану роботи без поважних причин, передбачених пунктом 19 цього Положення.

Рішення про відрахування аспіранта або докторанта приймає вчена рада вищого навчального закладу, наукової установи. На підставі рішення вченої ради аспірант або докторант відраховується з аспірантури або докторантури наказом керівника вищого навчального закладу, наукової установи.

При цьому, рішення про відрахування студентів (курсантів) з вищого навчального закладу та їх поновлення на навчанні приймається за погодженням з органом студентського самоврядування, яке діє у вищому навчальному закладі та є невід'ємною частиною громадського самоврядування відповідних навчальних закладів (ч. ч. 1, 6 ст. 40 Закону України «Про вищу освіту).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, крім іншого зазначали про відсутність підстав для їх відрахування з аспірантів, без перевірки виконання ними навчальних індивідуальних планів за час навчання в аспірантурі та недотримання порядку такого відрахування, зокрема непогодження його з органом студентського самоврядування.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, на порушення вимог ст.ст. 213, 214, 304, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув; доводів позивачів належним чином не перевірив, не визначився з дійсним порядком відрахування аспірантів з вищого навчального закладу та відповідно не з'ясував чи було дотримано такого порядку при відрахуванні позивачів, при цьому, взагалі не зазначив підстави їх відрахування.

Крім того, посилаючись на неправомірність перебування позивачів у так званій «ЛНР», територія якої належить державі Україна, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив дійсних підстав перебування там останніх, не з'ясував чи надавалася оцінка діяльності позивачів правоохоронними органами з цього приводу, та чи може бути це підставою відрахування аспірантів.

Також пославшись, як на доказ неправомірності дій позивачів - на наданий відповідачем і досліджений в апеляційному суді відеодиск, суд з урахуванням вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України не перевірив належність й допустимість такого доказу.

Висновок суду апеляційної інстанції про непорушність прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на освіту, взагалі протирічить Конституції України, у ст. 53 якої таке право гарантовано кожному громадянину.

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України, а такожне надав мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 22 січня 2016 року скасувати.

Справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Савченко

Судді: О.І. Євтушенко

І.М.Завгородня

О.В.Попович

О.М.Ситнік