Справа № 357/4791/16-ц Головуючий у І інстанції Кошель Б. І.
Провадження № 22-ц/780/5591/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 45 23.11.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Гуля В.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, третя особа Відділ у справах дітей Білоцерківської міської рада про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1. Його колишня дружина - відповідачка по справі ОСОБА_2 та неповнолітня донька ОСОБА_4 зареєстровані, але не проживають більше року без поважних причин у вказаній квартирі, що змушує його нести додаткові витрати на утримання квартири, а тому просив суд визнати останніх такими, що втратили право на користування цим жилим приміщенням.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2016 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням АДРЕСА_2.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також зазначає, що дійсно ні вона ні їхня спільна дочка не проживають у спірній квартирі, однак, це відбувається тому, що позивач унеможливив їхнє проживання в квартирі своєю антисоціальною поведінкою.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 за власним бажанням, без поважних причин не проживає в спірному приміщенні понад один рік, ніяких спроб для вселення не робила, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, речей останньої в квартирі немає, а щодо доньки, суд виходив з того, що після розірвання сторонами шлюбу їхня донька ОСОБА_4 залишилась на вихованні у відповідачки, яка проживає в приватному будинку своїх батьків в м. Біла Церква по вул. Гризодубової 83.

Колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції лише в частині позовних вимог щодо відповідачки ОСОБА_2.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач по справі є власником на підставі договору дарування АДРЕСА_3, що підтверджується копіями договору дарування від 17.02.2000 року, довідки Управління адміністративних послуг Білоцерківської міськради від 14.04.2016 року №148.

ОСОБА_2 була зареєстрована у спірному житловому приміщенні у 2003 році, як дружина позивача, однак близько 11 років там не проживає, оскільки у 2005 року добровільно виселилась із вказаної квартири, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, речей відповідачки в квартирі немає.

Відповідно до акту Білоцерківського ЖЕК № 7 від 19.04.2016 року №758, затвердженого підписами сусідів по спірній квартирі ОСОБА_5, що проживає в квартирі №72 та ОСОБА_6, що проживає в квартирі №106 зазначеного будинку, ОСОБА_2 та її неповнолітня донька ОСОБА_4 з січня 2010 року по теперішній час не проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7).

Враховуючи положення, передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ст. ст. 9, 156, 157 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, надати суду докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що причиною виселення відповідача з квартири стала неможливість спільного проживання у звязку з антисоціальною поведінкою позивача, зловживання ним алкогольними напоями, не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Оскільки, відповідач ОСОБА_2 після виселення зі спірного житлового приміщення в 2005 році до сьогоднішнього дня будь-яких спроб вселитись до спірної квартири не робила, із відповідними заявами про вселення чи усунення їй перешкод в користуванні нею до суду не зверталась, судова колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо визнання її втратившою право користування житлом з підстав, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Разом з цим, ухвалюючи рішення про визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що між сторонами не визначено місця проживання їх неповнолітньої доньки.

Згідно з ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків, або одного із них.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається з матеріалів справи, що на час розгляду справи неповнолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом із матірю проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 в приватному будинку своїх дідуся та бабусі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 19 травня 2005 року з позивача на утримання доньки на користь відповідачки були стягнуті аліменти.

Згідно виконавчого листа №2-4333/2005 від 19 травня 2005 року Білоцерківського міськрайонного суду про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, адреса стягувача ОСОБА_2 вказана вул. Гризодубової, 83 м. Біла Церква, тобто фактичне і теперішнє місце проживання відповідачки (а.с.9-10).

Враховуючи зазначене, а також вимоги ч. 3 ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення питання визнання неповнолітньої дитини втратившою право користування житловим приміщенням є передчасним, оскільки між батьками на час розгляду справи фактично спільно з дитиною не визначено місця її проживання. При цьому, колегія суддів не розглядає рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 19 травня 2005 року про стягнення аліментів, як доказ того, що між сторонами досягнуто згоди щодо цього питання.

Крім того, вирішення питання про визнання неповнолітньої дитини втратившою право користування житловим приміщенням неможливо без встановлення обставин, щодо можливості її подальшої реєстрації за місцем проживання матері, а таких обставин судом першої інстанції не перевірено.

Таким чином, колегія суддів, розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в частині задоволення вимог про визнання втратившою право користування житлом неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині, рішення суду є законним і обґрунтованим, тому відсутні підстави для його скасування.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст 303, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити часково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2016 року скасувати в частині задоволення вимог про визнання втратившою право користування житлом неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні даної позовної вимоги відмовити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: