АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Лисака І.Н., Міцнея В.Ф.

секретар: Костюк Л.С.

за участю: прокурора Балук О.М., представника Великокучурівської сільської ради ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за апеляційною скаргою керівника Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління державної архітектурно будівельної інспекції в Чернівецькій області, Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області на рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Посилалась на те, що 17 лютого 2008 року між нею та відповідачем було укладено договір доручення, за умовами якого відповідач зобовязався від імені та за рахунок позивача вчинити юридичні дії, повязані з оформленням, погодженням та отриманням проектно кошторисної документації, дозволу на будівництво 18-ти квартирного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями на належній земельній ділянці, яка розташована за адресою с.Годилів Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області, кадастровий номер 010010352, площею 0,1076 га, цільове призначення для будівництва житлового будинку, з метою будівництва житлового будинку та господарських споруд, а також дії щодо будівництва 18-ти квартирного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та передачі зазначного об»єкту будівництва позивачу у власність.

№22ц-1357/16 Головуючий у І інстанції Дячук О.О.

Категорія 2/5 Суддя-доповідач ОСОБА_4

Згідно п.3 договору доручення зазначені дії відповідач повинен був завершити до 17.02.2015 року. В подальшому було укладено додатковий договір до договору доручення від 17.02.2008р. Відповідно до даного договору позивач передала ОСОБА_3 плату в розмірі 82000грн., з яких 80000грн. на виготовлення всієї документації на будівництво, 2000грн. його винагорода.

На сьогоднішній день відповідач не виконав обовязку щодо передачі позивачу у власність 18-ти квартирного житлового будинку з відповідними надвірними будівлями.

З підстав ст.ст.526, 328, 331, 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на житловий будинок (літ. «А») по вул.О.Довженка, 1-Б в с.Годилів Сторожинецького району Чернівецької області, загальною площею 1533,90кв.м., який збудований на земельній ділянці в с.Годилів Сторожинецького району Чернівецької області, площею 0,0403га кадастровий номер :03:001:3734 та складається з: приміщення підвалу - І площею 5,90 кв.м; приміщення гаражу - І площею 39,30 кв.м; приміщення гаражу - II площею 44,70 кв.м; приміщення -ІІІ площею 4,40 кв.м; приміщення - IV площею 10,30 кв.м; коридору - V площею 9,10 кв.м; електрощитової - VI площею 6,50 кв.м; приміщення гаражу - VII площею 37,60 кв.м. приміщення гаражу - VIII площею 24,90 кв.м; приміщення гаражу - IX площею 26,10 кв.м; квартири №1 загальною площею 103,60 кв.м, в тому числі житловою 46,80 кв.м (три житлові кімнати); квартири №2 загальною площею 46,70 кв.м, в тому числі житловою 22,90 кв.м (одна житлова кімната); квартири №3 загальною площею 45,00 кв.м, в тому числі житловою 25,00 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини - І площею 19,80 кв.м; коридору - II площею 3,40 кв.м; квартири №4 загальною площею 104,40 кв.м, в тому числі житловою 45,50 кв.м (три житлові кімнати); квартири №5 загальною площею 49,30 кв.м, в тому числі житловою 23,10 кв.м (одна житлова кімната); квартири №6 загальною площею 44,60 кв.м. в тому числі житловою 23,20 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини - І площею 19,80 кв.м; коридору - II площею 3,40 кв.м; квартири №7 загальною площею 104,80 «в.м, в тому числі житловою 45,60 кв.м (три житлові кімнати); квартири №8 загальною площею 48,90 кв.м, в тому числі житловою 23,20 кв.м (одна житлова кімната); квартири №9 загальною площею 45,40 кв.м, в тому числі житловою 23,70 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини - І площею 19,80 кв.м; коридору - II площею 3,50 кв.м; квартири №10 загальною площею 104,10 кв.м, в тому числі житловою 45,30 кв.м (три житлові кімнати); квартири №11 загальною площею 49,10 кв.м, в тому числі житловою 23,40 кв.м (одна житлова кімната); квартири №12 загальною площею 45,00 кв.м, в тому числі житловою 23,60 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини -І площею 19,50 кв.м; коридору - II площею 3,30 кв.м; квартири №13 загальною площею 104,10 кв.м, в тому числі житловою 45,70 кв.м (три житлові кімнати); квартири №14 загальною площею 48,80 кв.м, в тому числі житловою 23,40 кв.м (одна житлова кімната); квартири №15 загальною площею 45,60 кв.м, в тому числі житловою 23,80 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини - І площею 19,70 кв.м; коридору - ІІ площею 3,40 кв.м; квартири №16 загальною площею 103,50 кв.м, в тому числі житловою 45,60 кв.м (три житлові кімнати); квартири №17 загальною площею 48,30 кв.м, в тому числі житловою 23,20 кв.м (одна житлова кімната); квартири №18 загальною площею 45,20 кв.м, в тому числі житловою 23,70 кв.м (одна житлова кімната); сходової клітини - І площею 19,70 кв.м; коридору - ІІ площею 3,40 кв.м.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 рокупозов задоволено в повному обсязі.

На дане рішення суду керівник Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління державної архітектурно будівельної інспекції в Чернівецькій області, Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів виходить з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають з встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов про визнання права власності, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач позов визнав і це визнання не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Проте до такого висновку суд дійшов з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України цивільні права та обов»язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Як вбачається з тексту позовної заяви, що позивач просить визнати за нею право власності на 18-квартирний житловий будинок, посилаючись на невиконання договору доручення між сторонами, відповідно до якого відповідач повинен був здійснити дії, пов»язані з отриманням всієї необхідної документації для будівництва будинку, здійснити саме будівництво будинку та передати після цього їй у власність цей будинок.

Таким чином, позивач вважає, що її право власності на спірний житловий будинок повинно виникнути з підстав договору доручення, який іншою стороною не виконується.

Статтею 328 ЦК України передбачено набуття права власності на підставі договору.

Виникнення права власності на підставі договору відноситься до похідного способу набуття права власності, при якому відбувається перехід права власності від одних осіб до інших.

Як вбачається з матеріалів справи, що у відповідача відсутнє право власності на спірний 18-квартирний житловий будинок. За таких обставин посилання позивача на виникнення у неї права власності на підставі договору є безпідставним.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що в даному випадку між сторонами склались договірні відносини з підстав договору доручення. Договір доручення відповідно до ст.1000 ЦК України є підставою виникнення відносин представництва, а не відносин з переходу права власності.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

А тому передбачена в договорі доручення можливість набуття права власності за позивачем суперечить чинному законодавству.

З матеріалів справи вбачається. що спірний житловий будинок є самочинним будівництвом.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно з ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

З контексту чч. 3, 4 ст. 376 ЦК України випливає, що ч. 3 цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року № 6-1328цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практики застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Позивач в позовній заяві не зазначив про те, що він звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації і що йому було відмовлено, а тому право його не є порушеним.

З матеріалів справи також вбачається, що позивачу земельна ділянка у встановленому законом порядку не надавалася, будівництво здійснювалося без належного дозволу та належно затвердженого проекту.

Зокрема, згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 жовтня 2006 року власником земельної ділянки площею 0,1076 га, яка знаходиться в с.Годилів Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району Чернівецької області є відповідач ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Великокучурівської сільської ради від 12 березня 2008 року ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд на власній земельній ділянці.

Встановлено, що на вказаній спірній ділянці зведений не індивідуальний житловий будинок, а 18-квартирний житловий будинок, на який дозволу від компетентних органів отримано не було. Дана обставина вбачається з відповіді Великокучурівської сільської ради №755 від 08 липня 2016 року.

Відповідно до листа Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції в Чернівецькій області за №1024-1-20/1-1533/1672 від 22 червня 2016 року інформація щодо реєстрації повідомлень (декларацій) про початок виконання будівельних робіт, а також декларацій про готовність до експлуатації самочинно збудованого багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться по вул.О.Довженка, 1-Б в с.Годилів Сторожинецького району відсутня.

До апеляційної скарги була надана постанова Вищого господарського суду України від 19 серпня 2010 року, з якої вбачається, що рішенням господарського суду Чернівецької області від 27 жовтня 2009 року спірний об»єкт будівництва житлового будинку був визнаний самочинним та прийнято рішення про його знесення. Судом також було встановлено, що будівництво ведеться з порушенням державних архітектурно-будівельних, пожежних і санітарних норм і правил.

На даний час судове рішення залишається не виконаним, а виконавчий документ перебуває в провадженні Сторожинецького ВДВС.

Суд першої інстанції вищенаведені обставини справи не встановив, норми матеріального права, які дають підстави для набуття права власності на підставі судового рішення не врахував, не врахував і норми цивільно-процесуального права, що дають підстави для прийняття рішення в разі визнання відповідачем позову, а тому прийшов до помилкового рішення про задоволення позовних вимог.

З огляду на викладені обставини позов про визнання права власності є безпідставним і в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з позивача підлягають стягненню судові витрати за подання апеляційної скарги.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Сторожинецької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Управління державної архітектурно будівельної інспекції в Чернівецькій області, Великокучурівської сільської ради Сторожинецького району задовольнити.

Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 30 березня 2016 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Чернівецької області судові витрати в розмірі 7464 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: