Ухвала

іменем україни

31 серпня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

Савченко В.О, УмновоїО.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 за довіреністю, до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних, нарахованих на суму невідшкодованої моральної та матеріальної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2016 року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2015 року, ухвалу Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 01 лютого 2016 року та рішення апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_3 та представник ОСОБА_3, звернувся до суду із указаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 7 094 грн 57 коп., з яких: 1 641 грн 08 коп. - інфляційні втрати за червень та вересень 2015 року та 5 453 грн 49 коп. - 3 % річних за період з 01 жовтня 2012 року по 01 жовтня 2015 року нараховані на невідшкодовану майнову та моральну шкоду.

Також просив стягнути з ОСОБА_6 на користь неповнолітньої ОСОБА_3 14 571 грн 01 коп., з яких: 3 249 грн 64 коп. - інфляційні втрати за червень та вересень 2015 року та 11 325 грн 36 коп. - 3 % річних за період з 01 липня 2012 року по 01 жовтня 2015 року, нараховані на невідшкодовану майнову та моральну шкоду.

Крім того, просив збільшити щомісячні виплати на відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника, на користь ОСОБА_3 до її повноліття в розмірі 289 грн 05 коп. починаючи з 01 вересня 2015 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок чого загинула дружина ОСОБА_3 та матір ОСОБА_3, в інтересах яких він діє, - ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 15 серпня 2012 року встановлено, що ОСОБА_6 є винним в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди та визначено розміри відшкодувань майнової та моральної шкоди таким чином: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 12 436 грн 38 коп. майнової шкоди та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, також стягнуто з ОСОБА_6 на користь неповнолітньої ОСОБА_3 100 000 грн моральної шкоди та щомісячні платежі у зв'язку зі смертю годувальника у розмірі 231 грн 22 коп.

В подальшому рішеннями суду проводились нарахування інфляційних втрат на вказані суми.

Посилаючись на вказані обставини та на те, що понад рік ОСОБА_6 завдані збитки не відшкодовує, просив стягнути з останнього на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_3 інфляційні втрати, 3 % річних на вказані суми за вищезазначені періоди та збільшити розмір щомісячних платежів на користь ОСОБА_3

Рішенням Шосткінського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 1 641 грн 08 коп. за період червень та вересень 2015 року та 3 % річних за період з 01 жовтня 2012 року по 01 жовтня 2015 року в сумі 5 453 грн 49 коп., а всього 7 094 грн 57 коп. нарахованих на невідшкодовану майнову та моральну шкоду.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь неповнолітньої ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 3 249 грн 64 коп. за період червень - вересень 2015 року та 3 % річних в сумі 11 325 грн 36 коп. за період з 01 липня 2012 року по 01 жовтня 2015 року, а всього 14 571 грн, нарахованих на невідшкодовану шкоду, а також ухвалено стягувати з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 по 289 грн 05 коп. щомісячно з 01 вересня 2015 року до досягнення нею повноліття.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_3 3 % річних скасовано, у задоволенні цих позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат на користь ОСОБА_3 змінено.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в сумі 3 046 грн 13 коп.

В іншій частині рішення міськрайонного суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення інфляційних втрат, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що відповідача ОСОБА_6, визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, внаслідок якого загинула ОСОБА_7, яка доводилась дружиною позивача ОСОБА_3 та матір'ю ОСОБА_3, в інтересах яких діє ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 15 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 майнову шкоду в сумі 12 436 грн 38 коп., щомісячні платежі на неповнолітню ОСОБА_3 в сумі 231 грн 22 коп., а також стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 50 000 грн, а на користь ОСОБА_3 100 000 грн у рахунок відшкодування завданої їм моральної шкоди.

В подальшому рішеннями суду проводились нарахування інфляційних втрат на вказані суми. Однак у зв'язку з тим, що пройшов значний проміжок часу, а збитки не відшкодовані, позивач змушений був звернутися до суду з метою відшкодування інфляційних втрат та 3% річних за вищенаведений проміжок часу згідно з розрахунком.

Судами також встановлено, що станом на час розгляду справи присуджені судом кошти позивачам не сплачені.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання з відшкодування шкоди, заподіяної злочином, є грошовим зобов'язанням, та керуючись ст. 625 ЦК України, стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_3 3 % та інфляційні втрати.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних, апеляційний суд виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, виникли з приводу виконання судових рішень та врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а отже, до них не можуть бути застосовані норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Переглядаючи рішення міськрайонного суду, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не врахував, що положеннями ст. 625 ЦК України передбачена відповідальність за прострочення грошового зобов'язання не тільки у вигляді нарахування 3 % річних, а і сплачується сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову тільки в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_3 3 % річних.

На підставі наданих чинним ЦПК України повноважень апеляційний суд міг усунути допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, проте, не врахувавши доводи апеляційної скарги в повному обсязі, залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат. При цьому, суд апеляційної інстанції змінив рішення районного суду в частині стягнення інфляційних втрат, збільшивши суму нарахувань, що підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь неповнолітньої ОСОБА_3

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, який діє як опікун ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5, та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 02 березня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

В.О.Савченко

О.В.Умнова