АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Перепелюк І.Б., Бреславського О.Г.

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про захист прав споживачів, відновлення становища, яке існувало до порушення права, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 червня 2016 року,

встановила:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк», ТОВ «Кей-Колект» про захист прав споживачів та відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Посилалася на те, що в січні 2016 року вона дізналася, що 11.06.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №4, за яким банк відступив право вимоги за кредитним договором №0. Того ж дня між сторонами було укладено договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, в тому числі й за договором іпотеки, предметом якого було нерухоме майно: квартира №23, що по вул.Кармелюка, 110-Б в м.Чернівці.

На підставі вказаних правочинів нотаріус від імені ТОВ «Кей-Колект» вимагав від неї на протязі тридцяти днів усунути порушення вимог кредитних договорів та сплатити на користь товариства заборгованість по кредиту та

№22ц-976/2016 рік Головуючий у 1 інстанції Стоцька Л.А.

Категорія 57 Доповідач Чупікова В.В.

відсоткам у розмірі: 17 636,32 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 05.01.2016 року складає 423282,22 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1 760,43 дол. США що відповідно до курсу НБУ станом на 05.01.2016 року складає 42251,38 грн. - заборгованість по відсотках.

Вважає, що договір факторингу №4 від 11.02.2016 року в частині відступлення права вимоги за її кредитним договором суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», п.п.2 п.1 Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг.

Окрім того, зазначала, що ТОВ «Кей-Колект» не є банківською установою та не має відповідних дозволів та ліцензій НБУ на відкриття та ведення рахунків в іноземній валюті, її як боржника ні фактором, а ні клієнтом не було повідомлено про відступлення права вимоги.

Також, позивач вказувала на те, що фактор на момент укладення оспорюваного правочину не володів достатнім обсягом цивільної дієздатності для вчинення даного правочину, оскільки не мав генеральної чи індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення отних операцій.

Просила на підставі ст.203,215 ЦК України визнати частково недійсним договір факторингу від 11.06.2012 року, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за споживчим кредитним договором №0 від 26.03.2008 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», визнати ПАТ «УкрСиббанк» належним кредитором за кредитним договором №0 26.03.2008 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк», визнати ПАТ «УкрСиббанк» належним кредитором за кредитним договором №№0 від 26.03.2008 року, що був укладений між ОСОБА_1 та АТ «УкрСиббанк».

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 1 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

Вказувала, що у січні 2016 року ОСОБА_1 надійшов лист-попередження від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про усунення порушень кредитного договору та сплатити на користь ТОВ «Кей-Колект» заборгованість по кредиту та відсотки за користування ним.

ОСОБА_1 вважає, що укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» договору факторингу №4 про відступлення права вимоги за кредитним договором №0 є порушенням вимог ЗУ «Про захист прав споживача» та її прав, як споживача.

Також посилається на те, що кредитний договір укладався між юридичною та фізичною особами, а тому договір факторингу відносно відступлення права вимоги не міг укладатися в подальшому між юридичними особами.

Наголошує також на тому, що її не повідомляли про укладення договору відступлення права грошової вимоги.

На думку позивачки, висновки суду суперечать доказам у справі, вимогам матеріального і процесуального права, а суд безпідставно не взяв до уваги доводів позову та доказів, наданих нею під час розгляду справи.

В судовому засідання позивач та її представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в ній, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 в свою чергу просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, апеляційну скаргу відхилити.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Такий висновок є правильним.

Судом встановлено, що 26 березня 2008 року між позивачкою та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено кредитний договір №0, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала у кредит 50 000 дол.США строком до 25 липня 2028 року зі сплатою 11,90% річних та ануїтетних платежів у розмірі 545 дол.США.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між нею та банком укладено договір іпотеки №80990 від 26 березня 2008 року, за яким остання передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: вул.Кармелюка, 110/23, м.Чернівці.

Також в забезпечення виконання зобовязань за цим договором, укладено договір поруки між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5

11 червня 2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» укладено договір факторингу №4 та договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, згідно яких товариство як фактор набуло у власність право вимоги за кредитним зобовязанням позивачки та її іпотечним забезпеченням за відступленням право вимоги.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст.1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Згідно зі ст.1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами 1, 2 ст.1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним.

Крім того, за змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним.

Крім того, відповідно до ст.ст.512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи умови щодо валюти кредитування.

З матеріалів справи убачається, що договір факторингу є укладеним у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини.

Посилання апелянтів на неврахування судом першої інстанції положень Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава, 28 травня 1988 року) є необґрунтованим, оскільки її норми стосуються відступлення права грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками).

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі Розпорядження), на недотримання якого посилаються позивачі як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі п.6 ч.1 ст.28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто, п.п.2 п.1 Розпорядження операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п.1 вказаного Розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року при його вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, № 352 від 06 лютого 2014 року.

Необґрунтованими є й доводи апелянтів про те, що для укладення договору відступлення права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» повинен мати ліцензію НБУ на право здійснення валютних операцій.

Оспорюваним договором ТОВ «Кредитні ініціативи» не уповноважено здійснювати валютні операції.

Надуманими є твердження апелянтів про порушення їх прав як споживачів, здійснення ТОВ «Кредитні ініціативи» нечесної підприємницької практики (ст.ст.11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.26 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Позивачі не є стороною оспорюваного договору, а тому не може йти мова про введення позивачів в оману внаслідок укладення договору відступлення права вимоги, укладеного між відповідачами.

Також у порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України ними не доведено, що укладанням цього договору їх права порушені.

Згода боржника на заміну кредитора у зобов'язанні не потрібна.

Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч.2 ст.516, ч.2 ст.517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено на підставі повно з'ясованих обставин справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні цих позовних вимог, і як наслідок у відшкодування компенсації моральної шкоди, так як наявні у справі докази свідчать про те, що права позивачки при укладені відповідачами спірних договорів, не порушено.

На підставі наведеного та керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Чупікова В.В.

Судді: Бреславський О.Г.

ОСОБА_6