Єдиний унікальний номер 242/920/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1358/2016
Головуючий у 1 інстанції: Моцний О.С. Єдиний унікальний номер 242/920/16-ц
Суддя доповідач: Краснощокова Н.С. Номер провадження 22-ц/775/1358/2016
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Краснощокової Н.С.,

суддів: Азевича В.Б., Новосядлої В.М.,

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмуті Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Селидівської міської ради про надання дозволу на багаторазовий виїзд та вїзд з району проведення АТО на територію України через лінію розмежування у межах Донецької області та за межі України неповнолітніх дітей без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі. Посилається на необґрунтованість, несправедливість рішення, невідповідність його вимогам чинного законодавства. Зокрема, зазначає, що вона з дітьми проживає у зоні проведення АТО, для провозу дітей крізь лінію розмежування службові особи просять надати довіреність від імені батька, якої у неї немає та надати яку добровільно батько відмовився, нічим не аргументуючи. У разі виникнення загрози життю дітей вони не зможуть виїхати із зони на період ведення бойових дій. Її можливий виїзд за кордон пов'язаний лише із необхідністю вберегти дітей від бойових дій, зберегти їм життя. Всупереч прямим нормам законодавства суд відмовив у задоволенні її вимог, хоч надання дозволу відповідає інтересам дітей.

В засідання апеляційного суду сторони не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджено отриманням кожним із сторін 24.06.2016р. телефонограм із зазначенням часу та місця розгляду справи, ОСОБА_2 30.06.2016р. вручена судова повістка, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Від органу опіки та піклування Селидівської міської ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що для виїзду позивача разом із дітьми з тимчасово окупованої території України, зокрема, м. Донецька, достатньо її присутності на контрольному пункті та дозвіл батька дітей на їх виїзд з такої території не передбачений законодавством. Для виїзду за межі України позивач не зазначила конкретну країну та відповідного проміжку часу, щодо надання дозволу на вїзд дітей до тимчасово окупованої території не врахована можливість, визначена Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав та, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини, що фактично позбавить батька дітей можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними.

Вказані висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та вимогам діючого законодавства.

Із справи вбачається, що позивачка просила надати неповнолітнім ОСОБА_3, 17.02.2010р. народження, та ОСОБА_4, 27.01.2012р. народження, багаторазовий дозвіл на виїзд та вїзд в район проведення антитерористичної операції на неконтрольовану територію України через лінію зіткнення у межах Донецької області та за межі України до досягнення ними вісімнадцятим років у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2. Посилалась на те, що шлюб із батьком дітей розірвано за рішенням суду від 05.04.2013р., з моменту припинення шлюбних відносин батько дітьми не цікавиться, не приймає участі у їх житті. Вона з дітьми проживає у зоні проведення АТО, періодично у місті ведуться бойові дії. Відповідач відмовляється видати довіреність на перетинання державного кордону чи лінії розмежування. Вона має близьких родичів у Російській Федерації, до яких могла б у разі потреби приїхати тимчасово жити на період проведення бойових дій, також у неї є близькі родичі на підконтрольній Україні території, до яких вона могла б звернутися, однак, батько дітей в добровільному порядку не надає дозволу на тимчасовий виїзд доньки та сина.

Із наявних у справі копій свідоцтв про народження вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 27 січня 2012р. народження.

Рішенням Петровського районного суду м. Донецька від 05 квітня 2013р. позов ОСОБА_2 задоволено, розірвано шлюб між ним та ОСОБА_1.

Як вбачається із копії паспорта позивачки вона зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2. У позові вона зазначила, що проживає разом із дітьми за адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно ч. 2 ст. 150 СК, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і вїзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розвязання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII.

Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України.

Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач не зазначила конкретну країну та відповідного проміжку часу, у який просила надати дозвіл на виїзд дітей за межі України та на вїзд на неконтрольовану територію без згоди їх батька.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі.

Крім того, позивачкою не надано доказів на підтвердження ухилення батька від надання дозволу на виїзд дітей на кордон та на їх вїзд на неконтрольовану територію.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив у задоволенні позовних вимог всупереч прямим нормам чинного законодавства безпідставні.

Виходячи з аналізу частини 3 ст. 313 ЦК України, частини 2 ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», пунктів 3 та 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України, відповідно і через лінію зіткнення на тимчасово окуповану територію, без згоди та супроводу батька є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку до конкретної країни із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить дозволити багаторазові виїзди неповнолітніх дітей без згоди і супроводу батька до досягнення ними вісімнадцяти років, тобто фактично на майбутнє, та без обмеження будь-яким терміном, що чинним законодавством України не передбачено.

Згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією

Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою ВР Української РСР № 789-XII від 27.02.91 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції предметом основного піклування батьків є найкращі інтереси дитини.

Однак, забезпечення інтересів дітей має відбуватись на підставі та у спосіб, передбачений діючим законодавством.

Оскільки чинним законодавством України не передбачено надання дозволу на багаторазові виїзди за межі України неповнолітніх дітей без згоди і супроводу батька, без зазначення країни виїзду та без обмеження будь-яким терміном рішення суду про відмову у задоволенні позову є правильним, таким, що відповідає фактичним обставинам справи та ухваленим з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 квітня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: