Справа № 357/4772/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Морачевської / ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа державний нотаріус Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним та витребування майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що на праві приватної власності їй належало 3/5 частки житлового будинку під № 59/1 по вул.Водопійній в м.Біла Церква. 27 листопада 2014 року позивачка позичила у відповідачки грошові кошти в сумі 13 500 доларів США, про що власноруч написала розписку. Для забезпечення виконання ОСОБА_1 умов договору позики сторони уклали договір дарування належної позивачці частки житлового будинку, який по суті є договором іпотеки, оскільки волевиявлення позивачки було спрямоване не на відчуження свого нерухомого майна, а на передачу його в заставу як гарантії повернення позичених коштів. 22 березня 2016 року позивачка повернула відповідачці позичені кошти 13 500 доларів США , відповідачка , в свою чергу, за домовленістю, мала переоформити на позивачку вищевказану частину будинку, але вчинила не добросовісно і передарувала 01.04.2016 р. цю частину будинку сторонній особі ОСОБА_3 Позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою м.Біла Церква, вул.Водопійна, 59/1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, в реєстрі за № 2-2631, як удавану угоду та витребувати у ОСОБА_3 вказану частину будинку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 вимоги підтримала, додатково пояснила, що фактично гроші їй позичала не ОСОБА_2, а рієлтер на ім"я ОСОБА_5, з якою домовився про позику її знайомий ОСОБА_6, про укладення договору забезпечення повернення позики саме договором дарування також наполягала ОСОБА_5, на що позивачка погодилася, оскільки довіряла їй. Домовленість була про те, що нерухомість буде переоформлена назад на позивачку відразу після повернення коштів. У березні 2016 року вона за допомогою своєї родички ОСОБА_7 повернула ОСОБА_5 позичені кошти в сумі 13 500 доларів США, але своєї частини будинку назад не отримала.

Представник відповідачки ОСОБА_2 Л.А./ після одруження Морачевська / за довіреністю ОСОБА_8В проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачка з власної волі подарувала своїй знайомій ОСОБА_2 свою частину будинку, оскільки, будучи одинокою, мала намір виїхати за кордон, продати нерухомість не змогла, а з іншими співвласниками будинку не спілкувалася. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 домовилися про те, що ОСОБА_1 буде проживати в будинку до свого від"їзду за кордон, однак, через рік після підписання договору дарування позивачка почала вимагати від відповідачки грошей та послуг. Відповідачка була готова повернути позивачці подаровану частину будинку за умови відшкодування понесених нею витрат на оплату нотаріальних послуг та податку з доходів. Оскільки ОСОБА_1 відмовилася відшкодувати витрати або виселитися з будинку, 01.04.2016 р. ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір дарування вказаної частини будинку. Представник відповідачки подав до суду заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 до суду не з"явився, направив заяву про розгляд справи за його відсутності, просив у позові відмовити.

Від Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність представника.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача та покази свідків ОСОБА_7ОСОБА_6, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

По справі встановлено, що позивачка ОСОБА_1 мала у приватній власності 3/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд за адресою м.Біла Церква, вул.Водопійна, 59/1.

27 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 / після одруження Морачевська/ було укладено договір дарування належної позивачці частини будинку, який посвідчено державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстровано в реєстрі за № 2-2631.

Встановлено, що 01.04.2016 р. за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори, вищевказане нерухоме майно було відчужене ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3

В обгрунтування вимоги про визнання договору дарування від 27.11.2014 р. недійсним, позивачка стверджувала, що даний договір є удаваним, оскільки вчинений з метою приховати дійсний намір сторін на укладення договору іпотеки , що мав забезпечувати виконання зобов"язань за договором позики. Позивачка в суді пояснила, що 27 листопада 2014 року вона позичила у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 13 500 доларів США , в забезпечення виконання якого і було укладено з ОСОБА_2 договір дарування частини будинку, який за своєю правовою природою і дійсним волевиявленням сторін є договором іпотеки / застави/.

При вирішенні спору суд виходив з наступного.

За ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною / сторонами/ вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Постанова Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" в пункті 25 наголошує, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов"язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Позивачка стверджувала, що договір дарування ОСОБА_2 3/5 часток житлового будинку під № 59/1 по вул.Водопійній в м.Біла Церква від 27.11.2014 р. було вчинено з метою приховання договору іпотеки, що мав забезпечити виконання нею зобов»язання повернути ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 13 500 доларів США за договором позики від 27.11.2014 р., який засвідчено розпискою.

Однак, суд не встановив факту вчинення 27.11.2014 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договору позики грошових коштів

Так, за умовами ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Представником позивачки в суді було надано розписку ОСОБА_1, датовану 27.11.2014 р., про отримання від ОСОБА_2А в позику 13 500 доларів США , які вона зобов"язувалася повернути на першу вимогу / а.с. 22, 87/ А представник відповідачки ОСОБА_2 заперечував факт існування позикових зобов"язань між сторонами. Сама позивачка також стверджувала, що гроші їй позичила не ОСОБА_2, а ОСОБА_5, відповідачку ОСОБА_2 вона бачила декілька разів, а саме, при підписанні договору дарування у нотаріуса та у березні 2016 року , коли повертала ОСОБА_5 позичені гроші.

Суд звертає увагу, що в розписці жодним чином не відображено підтвердження волевиявлення на цю угоду ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_5 Розписка про отримання грошових коштів від ОСОБА_2 написана власноруч позивачкою ОСОБА_1, але будь-якого письмового підтвердження саме надання цієї позики ОСОБА_2 чи ОСОБА_5 вона не містить, як не містить і доказів повернення грошових коштів позикодавцеві.

Свідок ОСОБА_6 в суді показав, що на прохання своєї знайомої ОСОБА_1 він домовився із ОСОБА_5 про надання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 13 500 доларів США у позику під відсотки 2 % щомісячно терміном на один рік. Засобом забезпечення виконання цієї угоди було укладення ОСОБА_1 договору дарування належної їй частини будинку. Свідок ОСОБА_6 показав, що він доводив до відома позивачки ОСОБА_1 умови позикодавця , на які позивачка погодилася. Свідок ОСОБА_6 в суді стверджував, що грошові кошти в сумі 13 500 доларів США передавалися ОСОБА_5 ОСОБА_1 у його присутності 27.11.2014 р. в приміщенні Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори перед підписанням договору дарування. Повернення позичених коштів в сумі 13 500 доларів США за свідченнями ОСОБА_6 відбулося при ньому у березні 2016 року в будинку позивачки за присутності ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_7 в суді підтвердила факт повернення ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 13 500 доларів США у березні 2016 року в будинку ОСОБА_1

Допитана в суді свідок ОСОБА_5 показала, що здійснює підприємницьку діяльність, займаючись операціями з нерухомістю для третіх осіб, у жовтні 2014 року до неї звернулася ОСОБА_1 за допомогою у продажу частини будинку, у наступний візит до агентства нерухомості ОСОБА_1 зустрілася з ОСОБА_2, вони виявилися знайомими , пізніше ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_5, що ОСОБА_1 має намір подарувати їй свою частину будинку та виїхати на заробітки до Польщі. Свідок ОСОБА_5 стверджувала, що вона лише допомагала сторонам підготувати документи для нотаріального оформлення угоди дарування, була присутня в нотаріальній конторі при вчиненні даного правочину, присутність при цьому інших осіб та передачу грошових коштів у позику ОСОБА_1 категорично заперечувала.

Суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_6 в тій частині, де він підтверджує факт передачі ОСОБА_5 грошей в борг та повернення ОСОБА_1 позики в сумі 13 500 доларів США. Сумнівними також є покази свідка ОСОБА_7, яка також говорила, що позичені кошти були повернуті ОСОБА_5 Дані особи є зацікавленими у вирішенні справи. Так, свідок ОСОБА_7С, за її свідченнями родичка позивачки, якій позивачка пообіцяла передати спірну частину будинку у власність. А свідок ОСОБА_6, користуючись довірою позивачки, за його ж показами , сам організував та забезпечив вчинення позивачкою удаваного договору дарування, а тому має мотивацію свідчити на користь позивачки.

Позивачка ОСОБА_1 не пояснила суду мотиви укладення нею удаваного договору дарування замість договору іпотеки, умисел на вчинення удаваного договору є його обов»язковою ознакою .

Дослідивши обставини справи , суд не знайшов достовірних доказів на підтвердження вчинення сторонами договору позики та його повного виконання , а тому твердження позивачки, що договір дарування частки житлового будинку є удаваним, таким, що вчинений з метою приховати договір іпотеки, також не знайшов свого підтвердження в суді.

З огляду на все наведене, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

На підставі викладеного. керуючись ст.ст.203, 205, 215, 235 ЦК України. ст..ст.10.11,60,61,209-218,292.293 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_9