01.09.2016 Справа № 363/402/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2016 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., при секретарі Кашоїди М.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вишгород цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

ВСТАНОВИВ:

Уточнивши позовні вимоги, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, в обґрунтування якого вказав, що 01.02.2011 року ОСОБА_1 був прийнятий на роботу в ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаді водія автофургону ISUZU NQR 71P № НОМЕР_1 автоколони № 3 транспортного департаменту Гаврилівського птахівничого комплексу. Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей (м'ясо продукції), згідно видаткових (товарно - транпорних накладних та актів прийому - передачі. 01.02.2011 року між позивачем та ОСОБА_1 були укладені Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 23-В та № 23-Е. 25.04.2012 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_2 автоколони № 2 цього ж департаменту та доручено, за його згодою виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора, і переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 290-В від 25.04.2012 року і № 290-Е від 25.04.2012 року. 17.09.2012 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_3 ціє ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. 22.01.2013 року ОСОБА_1 було переведено водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_4 ціє ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора. 01.02.2014 року між позивачем та ОСОБА_1 було переукладено Договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за № 100-В та № 100-Е. Відповідно до вищезазначених договорів ОСОБА_1 прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. Протягом всієї роботи ОСОБА_1 на посаді водія - експедитора автоколони № 2 транспортного департаменту, ОСОБА_1 неодноразово приймав під особисту матеріальну відповідальність м'ясо продукцію, для доставки її в пункт призначення, але під час передачі продукції контрагентам позивача, виявилася її нестача, сам факт і розмір якої був підтверджений складеними відповідно до кожної нестачі актами прийому - передачі та/або Актами про розбіжності. Отже, оскільки ОСОБА_1 не виконав належним чином покладені на нього обов'язки , внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Наказом від 09.02.2015 року за № 117 КА/к-з ОСОБА_1 був звільнений за власним бажанням. Станом на день подання позову до суду з ОСОБА_1 в рахунок погашення вказаної заборгованості було утримано 1 399 грн. 88 коп. Добровільно ОСОБА_1 відшкодовувати шкоду не погоджується, за цих підстав позивач був змушений звернутись до суду про стягнення з ОСОБА_1 суми завданої майнової шкоди у розмірі 3 990 грн. 17 коп., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн.

У судовому засіданні представник позивача за довіреністю Майстренко В.І уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив суду, що ОСОБА_1 при звільненні знав про існуючу шкоду. Зазначена шкода була поділена порівну між двома водіями. Вважає, що строк позовної давності не сплинув, оскільки днем виявлення шкоди є день звільнення ОСОБА_1, тобто 09.02.2015 року.

У судовому засіданні представник відповідача уточнені позовні вимоги не визнав, надав до суду заперечення на позовну заяву та пояснив, що за період з січня 2014 року по лютий 2015 року по дату звільнення ОСОБА_1 з роботи, лише в січні 2015 року утримано по наказу 1 938 грн. 62 коп. в рахунок погашення зазнаних збитків. В лютому 2015 року утримано з ОСОБА_1 476 грн. 72 коп. Загальна сума утриманого по наказах доходу за вказаний період становить 2 415 грн. 34 коп. Нарахована до сплати сума за січень - лютий 2015 року 2 975 грн. 40 коп. та 502 грн. 34 коп. була утримана позивачем в повному розмірі. Позивач не конкретизує, якими винними протиправними діями або якою бездіяльністю ОСОБА_1 завдав збитків. Посилання позивача на договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність є недостатнім доказом доведення вини ОСОБА_1 Якщо ж на протязі 2014 року видано ряд наказів про відшкодування збитків, останій з яких виданий 31.12.2014 року, позивачу вже було відомо про факт заподіяння шкоди. Поважність пропуску строку для стягнення збитків за вказаний період не доведено. Крім того, утримана сума з доходів ОСОБА_1 на дату його звільнення є більшою, ніж загальна сума перелічених наказів. У зв'язку з викладеним просив суд відмовити в задоволені уточнених позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до наказу за № 99 КА/к- п від 01.02.2011 р. ОСОБА_1 був прийнятий на роботу, на посаду водія автофургону ISUZU NQR 71 Р№ АІ 1645 ВН автоколони № 3 транспортного департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_1 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора.

Того ж дня відповідача з даним наказом було ознайомлено, про що свідчить його підпис. ( а. с. 13).

01.02.2011 р. з ОСОБА_1 було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 23-В, 23-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а. с. 14,15).

Під час виконання своїх трудових обов'язків було виявлено нестачу підзвітного товару (м'ясопродукції), що відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, складає 5 390 грн. 05 коп.

Відповідно до наказу за № 201 КА/к- п від 25.04.2012 р. ОСОБА_1 був переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 86 NCA № НОМЕР_2 автоколони № 2 цього ж департаменту. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_1 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора (а.с. 16).

25.04.2012 р. з ОСОБА_1 було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 290-В, 290-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а. с. 17,18).

Відповідно до наказу за № 421КА/к- п-д від 17.09.2012 р. ОСОБА_1 був переведений на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF TE 96 NA № НОМЕР_3 ціє ж автоколони. Відповідно до цього наказу на ОСОБА_1 було покладено обов'язки за його згодою в порядку суміщення посади експедитора в межах установленої тривалості робочого дня із доплатою 0.25 посадового окладу експедитора (а.с. 19).

Відповідно до наказу за № 81КА/к- п-д від 22.01.2013 року ОСОБА_1 був переведений водієм автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_4 ціє ж автоколони та доручено за його згодою, виконувати додаткові обов'язки в порядку суміщення посади експедитора (а.с.20).

01.02.2014 р. з ОСОБА_1 було укладено Договори про повну матеріальну відповідальність за №№ 100-В, 100-Е, відповідно до яких на відповідача було покладено повну матеріальну відповідальність за збереження ввіреного йому автомобілю та ввірених йому підприємством матеріальних цінностей ( а. с. 21,22).

Наказом від 09.02.2015 року за № 117 КА/к-з ОСОБА_1 був звільнений з посади водія автофургону та рефрижератора SCANIA P 380 LA № НОМЕР_4 автоколони № 2 автотранспортного парку за власним бажанням (а.с. 23).

Згідно розрахунків позивача від 01.07.2016 р. заборгованість по збиткам, спричиненим ОСОБА_1 філії «Гаврилівський птахівничий комплекс» ТОВ «Комплекс Агромарс» за період з 21.04.2014 року по 25.01.2015 рік складає 5 390 грн. 05 коп. (т. 2, а.с. 168)., що складається з суми збитків через нестачу м'ясо продукції.

Так, позивач зазначив у позові, що станом на день подання позову до суду з ОСОБА_1 було утримано в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості 1 399 грн. 88 коп.

Згідно зі ст. 135-1 КЗпП встановлено,що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов»язані із зберіганням, обробкою, продажем, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

У переліку посад і робіт, що заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва,що є Додатком № 1 до постанови Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. №447/24 (зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріату ВЦРПС від 14 вересня 1981 року №259/16-59) міститься посада експедитора з перевезення вантажів.

Статтею 3 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства.

Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Водночас згідно ст. 4 «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» передбачено основі принципи на яких ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, серед яких зокрема: повне висвітлення, послідовність, безперервність, превалювання сутності над формою.

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Відповідно до «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого Наказом Мінфіну України № 88 від 24.05.1995 року:

п. 1.2. Господарські операції відображаються у бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. Записи в облікових регістрах провадяться на підставі первинних документів, створених відповідно до вимог цього Положення.

п. 2.4. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

У той же час ст. 1 КЗпП України, визначено, що цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва.

Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Згідно ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Статтею 131 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.

Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Згідно п. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Згідно ч. 1 ст. 137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений.

Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно ст. 138 КЗпП України покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відтак згідно вимог Закону обов'язковому з'ясуванню і доведенню стороною позивача підлягають такі обставини: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Сама по собі повна матеріальна відповідальність працівника (ст. 134 КЗпП України) і факт виявлення нестачі матеріальних цінностей, за умови неналежного врахування норм їх природного убутку, не можуть підмінювати собою підстави і умови для такої відповідальності працівника передбачені ст.ст.130, 137, 138 КЗпП України та не визначають його винних і протиправних дій.

Норми ст. 134 КЗпП України лише визначають випадки повної матеріальної відповідальності працівника, тобто коли його відповідальність не обмежується середнім місячним заробітком (ст. 132 КЗпП України).

Отже з викладених вище підстав суд вважає, що як розмір нестачі, так і винні, протиправні дії відповідача, що мали до цього призвести, як обов'язкові умови покладання на працівника матеріальної відповідальності в суді позивачем не доведені.

Крім того, позивачем пропущено передбачений ч. 3 ст. 233 КЗпП України строк (один рік з дня виявлення шкоди) для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Відповідно до п. 20 Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником.

Акти прийому - передачі матеріальних цінностей контрагентами (акти про розбіжності) за період виявлення нестачі за період з 21.04.2014 року по 25.01.2015 рік після доставки продукції були передані ТОВ «Комплекс Агромарс».

З матеріалів цивільної справи видно, що протягом 2014 - 2015 років видано ряд наказів про відшкодування збитків (т. 2 а.с. 35, 39, 42, 45, 48, 51, 54, 57, 60, 63, 66, 69, 72, 75, 78, 81, 85, 88, 89, 92, 95, 98, 102, 103, 106, 109, 110, 113, 114, 117, 120, 123, 124, 127, 128, 131, 134, 135, 138, 139), останній наказ виданий 31.01.2015 року, тобто ТОВ «Комплекс Агромарс» було відомо про факт заподіяної шкоди ОСОБА_1

Однак, з зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише 02.02.2016 року, тобто після річного строку для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального Кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, пропуск строку звернення до суду є також підставою для відмови у задоволенні позову.

На підставі викладеного і керуючись статтями 5-11, 60, 61, 209-215, 218 ЦПК України, ст.1, 130, 131, 134, 135-1, 135-3, 137, 138, 233 КЗпП України, суд-

ВИРІШИВ:

У задоволенні уточненої позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня його отримання копії цього рішення в апеляційний суд Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Головуючий: М.Б.Баличева