Справа № 487/8899/15-ц
Провадження № 2/487/470/16
31.05.2016 року м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:
головуючого-судді Карташевої Т.А.
секретаря Уманського І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду Заводського району м. Миколаєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права на частку у спільному майні,-
Позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просили припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 на 1/3 частку квартири № 29, яка знаходиться в м. Миколаєві по вул. Будьонного, 1 та присудити на його користь грошову компенсацію за належну йому 1/3 частку квартири № 29 в м. Миколаїв по вул. Будьонного, 1 у розмірі 82 297 (вісімдесят дві тисячі двісті девяносто сім) гривень 00 копійок та визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності, за кожним, на 1/6 частку квартири № 29, яка знаходиться в м. Миколаєві по вул. Будьонного, 1, що раніше належала ОСОБА_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 822,97 грн. та витрати на проведення незалежної оцінки нерухомого майна в розмірі 600 грн., всього 1422,97 грн.
В обґрунтування позову позивачі зазначили наступне.
Інша 1/3 частка належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за № 6193, який було укладено між матірю позивачів ОСОБА_6 та відповідачем.
Позивачі вказують, що їх матір померла 06.08.2010 року, але за життя, залишаючи це в таємниці, уклала вищенаведений договір купівлі-продажу 1/3 частки своєї квартири, яка є предметом спору. Позивачі та відповідач не є членами однієї сімї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, вони є сторонніми людьми один одному.
ОСОБА_6 була власником спірної квартири АДРЕСА_2. Відповідач якимось чином зміг переконати її, щоб вона 12.12.2008 року уклала з ним договір купівлі-продажу та продала йому 1/3 частину квартири. Але, як вказують позивачі, їх мати, розуміючи наслідки укладання цієї угоди, зобовязала ОСОБА_3 підписати гарантійний лист про те, що в ході експлуатації квартири він буде здійснювати використання тільки передпокою площею 16,3 кв.м і не претендуватиме на використання інших приміщень, зокрема кімнат.
06.08.2010 року ОСОБА_6 померла. Позивачі, як спадкоємці першої черги, отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09.08.2011 року по ? частини спадщини за кожним, а саме: по 1/3 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_3. До моменту оформлення спадщини вони не знали, що мати за життя уклала угоду з відповідачем.
Але, не зважаючи на гарантійний лист, який відповідач надав їх матері, у 2011 році він без згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування кварти, яке призвело до того, що квартира перебуває в нежитлову стані, а саме: демонтовані міжкімнатні двері з приміщення коридору в житлову кімнату, дверний отвір закладений цеглою, в кімнаті закладено дверний отвір з іншої кімнати, який існував в натурі та використовувався за призначенням, демонтовані двері від приміщення кухні і передпокою, отвір замурований каменем, в житловій кімнаті з вікна, що виходило в передпокій зроблено дверний отвір, в зовнішній стіні передпокою пробитий дверний отвір і встановлені вхідні двері з вулиці Будьонного.
Відповідач своєю часткою квартири за призначенням не користується, а перебудував квартиру таким чином, щоб мати можливість здавати її в оренду як комерційне нежитлове приміщення та отримувати від цієї діяльності дохід.
Зазначене підтверджується Актом про не проживання, в якому сусіди зазначають, що ОСОБА_3 в квартирі не проживає з 2008 року, свою частину квартири здає в оренду невідомим особам, які займаються незаконною торгівлею, створюючи незручності всім сусідам, розводять антисанітарію, шумлять і не дотримуються правил добросусідства.
Позивачі неодноразово зверталися до адміністрації Заводського району з проханням розглянути питання щодо самовільного перепланування квартири та самовільного захоплення інших кімнат, але їм було рекомендовано звернутися до суду.
Так, 10.09.2013 року Заводським районним судом м. Миколаєва було розглянуто справу за їх позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою.
За вказаним рішенням 24.09.2013 року було видано виконавчий лист, а 19.12.2013 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження.
Проте ОСОБА_3 рішення суду не виконує, продовжує чинити перешкоди позивачам у володінні та користуванні належним їм майном та незаконно використовує його для комерційних цілей.
Позивачі вважають, що оскільки відповідач відмовляється відновити попередній стан квартири, облаштовувати прибудинкову територію, а також нести витрати по сплаті всіх комунальних послуг та поточних витрат на утримання квартири, це робить неможливим спільне володіння та користування майном. Крім того, частка відповідача у квартирі є незначною, не можливий ні її поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласникам, ні встановлення порядку її користування між співвласниками, а також відповідач жодного дня не проживав в квартирі, не утримував її, не вносив жодних коштів у рахунок її ремонту та плати комунальних послуг, більш того вартість частки є незначною, а відповідач проживає в іншому житлі, - на думку позивачів, припинення за рішенням суду прав відповідача на частку у спільному майні, не завдасть істотної шкоди його інтересам та членам його сімї.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги, дали пояснення аналогічні змісту позовної заяви, наполягаючи на її задоволенні. В судовому засіданні 31.05.2016 року позивач та його представник не були прсутніми, позивач надав заяву про розгляд справи без його участі.
Позивач ОСОБА_2 не був присутнім в судовому засіданні, надавши заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач у судовому засіданні не був присутнім, причин неявки суду не повідомив, про час і місце судового розгляду був сповіщений у встановленому законом порядку.
З урахуванням заяви позивачів про відсутність заперечень щодо заочного розгляду справи, відповідно до вимог ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України, суд вважає можливим прийняти заочне рішення на підставі доказів, що є у справі.
Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (ст. 319 ЦК України).
У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Виходячи з цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК Україн з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсаціх вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.
Для припинення права співвласника на частку у майні, що належить йому на праві спільної часткової власності, достатньо однієї з чотирьох передбачених у ч. 1 ст. 365 ЦК України підстав та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.
За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Як зазначено в абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових права» оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спор співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.
Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_4.
Відповідач ОСОБА_3 є власником 1/3 частки спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 12.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованим в реєстрі за №6193, який було укладено між матірю позивачів ОСОБА_6 та відповідачем.
Відповідач у спірній квартирі не проживає з 2008 року, свою частку квартири здає в оренду особам, які займаються незаконною торгівлею, своєю діяльністю заподіюють незручності всім сусідам, розводять антисанітарію, шумлять і не дотримуються правил добросусідства, що підтверджується актом про непроживання від 24.10.2015 року.
19.12.2011 року Адміністрація Заводського району Миколаївської міської ради, розглянувши звернення ОСОБА_1, ОСОБА_2, встановила, що ОСОБА_3 самовільно захопив житлову кімнату площею 12,4 кв.м. АДРЕСА_5, заклав дверні отвори цеглою, чим порушив Правила користування житловими будинками. 17.11.2011 року відносно ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення.
У 2011 році ОСОБА_3 без згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування квартири АДРЕСА_6, яке призвело до того, що квартира перебуває в нежитлову стані, а саме: демонтовані міжкімнатні двері з приміщення коридору №1 в житлову кімнату №6, дверний отвір закладений цеглою, в кімнаті №6 закладено дверний отвір з кімнати №5, який існував в натурі та використовувався за призначенням, але не був відображений в плані технічного паспорту квартири №547/94, демонтовані двері від приміщення кухні №2 і передпокою №1, отвір замурований каменем, в житловій кімнаті №6 з вікна, що виходило в передпокій, зроблено дверний отвір, в зовнішній стіні передпокою №1 пробитий дверний отвір і встановлені вхідні двері з вулиці Будьонного.
Зазначені обставини встановлені рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.09.2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою, яке набрало законної сили. Самочинним переплануванням квартири ОСОБА_3 порушив права позивача (ОСОБА_1Г.) як співвласника квартири, які підлягають захисту шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою, а саме приведення спірної квартири у стан, відповідний технічному паспорту № 547/94.
За вказаним рішенням 24.09.2013 року було видано виконавчий лист, а 19.12.2013 року державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Проте ОСОБА_3 рішення суду не виконує.
Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири, або які можна переобладнати в такі квартири.
У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. При неможливості виділу частки в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої згоди судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. В окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобовязати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обовязковим наведення відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3346-3349 від 16.07.2013 року, яка була призначена у вказаній цивільній справі, виходячи з того, що співвласників квартири троє, а житлових кімнат тільки дві, можна зробити висновок, що неможливо визначити порядок користування спірною квартирою між співвласниками відповідно до їх часток. Неможливо визначити порядок користування спірною квартирою, при якому виділити кожному із співвласників по одній кімнаті, тому що передпокій площею 16,3 кв.м не є житловою кімнатою. Порядок користування квартирою передбачає виділ в індивідуальне користування кожного з співвласників окремої житлової кімнати, та в загальне користування всіх співвласників виділити допоміжні приміщення квартири: коридор, кухню, вбиральню, передпокій. В даному випадку це не уявляється можливим. Поділ спірної квартири неможливий, тому що поділ передбачає організацію трьох ізольованих частин квартири у складі житлової кімнати і допоміжних приміщень з окремими самостійними виходами.
Згідно зі звітом №685/10-15 від 28.08.2015 р. з незалежної оцінки 1/3 частки двокімнатної квартири №29 в житловому будинку №1 по вул. Будьонного в м. Миколаєві на 22.08.2015 року вартість 1/3 частки двокімнатної квартири №29 в житловому будинку 31 по вул. Будьонного в м. Миколаєві Миколаївської області, загальною площею 54,7 кв. м, житловою площею 26,8 кв. м, склала 82 297 грн., загальна вартість об*єкту оцінки 246 891 грн. Відповідач, який неодноразово викликався до суду, але не з*явився, визначення дійсної вартості майна не оспорив.
06.05.2016 року позивач ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області 82 297 грн.
Таким чином, судом встановлено, що спірна квартира в будинку має дві житлові кімнати, неможливо виділити в двокімнатній квартирі три ізольовані частини у складі житлової кімнати, коридору, кухні, вбиральні, тобто поділити квартиру у натурі; відповідачбез згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування квартири АДРЕСА_7, чим порушив права позивача (ОСОБА_1Г.), як співвласника квартири, які підлягають захисту, шляхом усунення перешкод в користуванні квартирою, а саме приведення спірної квартири у стан, відповідний технічному паспорту № 547/94, проте до теперішнього часу ОСОБА_3 не усунув перешкоди в користуванні квартирою; позивачі та відповідач на даний час не пов*язані сімейними або родинними стосунками, що також унеможливлює спільне володіння та користування квартирою; відповідач не утримує квартиру, не сплачує кмунальні платежі, з 2008 року не проживає у спірній квартирі, використовуючи її не для проживання, а здаючи в оренду для здійснення комерційної діяльності, тому наявність права власності на частку у спірному майні ніяким чином не покращить житлових умов відповідача. За таких обставин припинення права ОСОБА_3 на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, тому наявні підстави для припинення права власності ОСОБА_3 на частку у спірній квартирі зі стягненням на його користь зі співвласників відповідної грошової компенсації. У такому разі відповідач отримує справедливу компенсацію вартості частки у майні й це не призведе до порушення його прав як власника майна.Таким чином набувається право іншими співвласниками ОСОБА_1, ОСОБА_2 на частку у спірній квартирі.
Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача ОСОБА_1 у сумі 822 грн. 98 коп., відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України.
Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача вартості незалежної оцінки нерухомого майна в сумі 600 грн. задоволенню не підлягають, оскільки зазначена сума не є витратами, пов*язаними з розглядом справи, в розумінні ст. 79 ЦПК України, судова експертиза у даній справі не призначалась.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 , 224, 228 ЦПК України, ст.ст. 316, 317, 319, 321, 358, 364, 365 ЦК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1, ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/6 частку кварттири №29 по вул. Будьонного, 1 в м. Миколаєві.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 822 грн. 98 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити за необгрунтованністю.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя Т.А. Карташева