У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Південний» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року, позовні вимоги ПАТ АБ «Південний» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення задоволено.

Визнано за ПАТ АБ «Південний» право власності на квартиру АДРЕСА_1, у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 07 грудня 2006 року № В619 у сумі 24 905,11 дол. США за тілом кредиту та 385,84 дол. США за процентами за користування кредитом.

Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити ПАТ АБ «Південний» перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6 з указаної квартири. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 07 грудня 2006 року між Акціонерним банком «Південний» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № В619 та додаткові угоди до нього (додаткова угода від 26 грудня 2008 року, додаткова угода від 14 квітня 2009 року, додаткова угода від 10 лютого 2010 року, додаткова угода від 01 червня 2010 року, додаткова угода від 30 вересня 2010 року, додаткова угода від 01 лютого 2011 року, додаткова угода від 03 серпня 2011 року, додаткова угода від 31 серпня 2012 року, додаткова угода від 30 листопада 2012 року), відповідно до умов якого ОСОБА_6 був наданий кредит у розмірі 45 000 доларів США, терміном повернення до 06 грудня 2013 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 14 % річних.

Умовами кредитного договору, а саме: п. 2.1 встановлено, що повернення кредиту здійснюється позичальником згідно з графіком платежів за кредитним договором, який є невід'ємною частиною кредитного договору. Відповідно до п. 2.2 кредитного договору встановлений порядок погашення процентів за користування кредитом, а саме: проценти, нараховані в передостанній робочий день місяця, підлягають сплаті протягом двох робочих днів (враховуючи день нарахування), проте не пізніше останнього робочого дня місяця.

Банк прийняті на себе зобов'язання за кредитним договором щодо видачі ОСОБА_6 кредитних коштів виконав у повному обсязі, що підтверджується виписками по особовому рахунку позичальника.

Натомість позичальник ОСОБА_6 в порушення п. п. 2.1, 2.2 кредитного договору не дотримувалася встановлених строків та сум внесення платежів за кредитним договором, у результаті чого виникла сукупна прострочена заборгованість, яка станом на 21 березня 2014 року становить 24 905,11 доларів США за тілом кредиту та 385,84 доларів США за процентами за користування кредитом.

11 січня 2014 року на адресу позичальника за вих. № 0-86-824БТ від 11 січня 2014 року була направлена вимога про здійснення погашення за кредитом протягом 30 днів з дати направлення вимоги. 15 січня 2014 року ОСОБА_6 отримала згадану вимогу, однак погашення не здійснила.

В якості забезпечення зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_6 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Зазначена нерухомість була передана згідно з договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С. за р. н. 6094, 07 вересня 2007 року до іпотечного договору внесені зміни щодо його окремих положень.

Згідно з п. 2 іпотечного договору іпотечним договором забезпечуються виконання зобов'язань ОСОБА_6, що випливають з кредитного договору № В619 від 07 грудня 2006 року та всіх додаткових угод до нього, щодо вчасного та в повному обсязі повернення ОСОБА_6 кредиту у розмірі 45 000 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми у термін по 06 грудня 2013 року, сплати відсотків за користування кредитним коштами, а також штрафів та пені в порядку та розмірі, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків іншої заборгованості за кредитним договором.

Згідно з п. п. 17.5, 17.5.1. іпотечного договору з метою задоволення своїх вимог іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані, та задовольнити майнові вимоги іпотекодержателя в повному обсязі за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення, враховуючи суму заборгованості за кредитом, суму відсотків, збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги та зверненням стягнення на предмет іпотеки і вчиненням виконавчого напису тощо.

Пунктом 24 іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем: у випадках, зазначених у п. п. 17.5, 17.6 цього іпотечного договору. Іпотекодержатель має право на свій розсуд обрати відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» спосіб стягнення на підставі рішення суду або виконавчого напису, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно з п. 26 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Задовольняючи позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивач має право за рахунок вартості предмета іпотеки задовольнити вимоги за кредитним договором в повному обсязі.

А також виходив з того, що з урахуванням ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом стягнення, якщо його передбачено договором, а тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом.

Проте з такими висновками погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності, (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка за змістом ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, не звернув уваги на те, що сторони іпотечного договору визначили, що такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено лише у позасудовому порядку (п. п. 17.5, 17.5.1, 24, 26 іпотечного договору).

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Оскільки у справі, що переглядається, не вимагається встановлення нових обставин, вказані недоліки можуть бути усунуті судом апеляційної інстанції, тому ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до цього ж суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до цього ж суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова