У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 250 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних з кінцевим строком повернення - 22 вересня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 24 вересня 2007 року між ними було укладено договір іпотеки, предметом якої були нежитлові приміщення №№ 1-8, 11 в літ. «Г-2», розташовані за адресою: АДРЕСА_1, належні відповідачу на праві власності. Оскільки позичальник не виконував умови цих договорів, на вимоги банку не реагував, утворилась заборгованість у розмірі 180 795 доларів 77 центів США.

З урахуванням викладеного, позивач просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 4 вересня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року № 29А-07 у розмірі 180 795,77 доларів США звернуто стягнення на житлові приміщення 1-го поверху № 1-:-8, 11 літ «Г-2» загальною площею 104,50 кв. м, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки на підставі договору іпотеки

від 24 вересня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме -

738 562 грн 50 коп., будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права просить рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальником за кредитним договором порушено строк та порядок виконання зобов'язань, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Також районний суд вважав, що слід встановити початкову ціну продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки - 738 562 грн 50 коп.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки з встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, що суперечить вимогам ст. 38 Закону України «Про іпотеку», а тому задоволення вимог та визначення такої ціни в іншій спосіб, ніж просить позивач, є виходом за межі позовних вимог.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 24 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 250 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних з кінцевим строком повернення 22 вересня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 24 вересня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якої були нежитлові приміщення №№ 1-8, 11 в літ. «Г-2», розташовані за адресою: АДРЕСА_1, належні відповідачу на праві власності.

Оскільки позичальник не виконував умови цих договорів, на вимоги банку не реагував, за розрахунком банку утворилась заборгованість у розмірі 180 795 доларів 77 центів США.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вірно вважав, що оскільки відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то кредитор має право вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася зі стягненням неустойки у зв'язку з порушенням зобов'язання, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, апеляційний суд відмовив у позові, виходячи із того, що оскільки сторонами не погоджено початкову ціну продажу предмету іпотеки, то вона має бути встановлена на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Оскільки позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою - покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, то такі вимоги не відповідають зазначеним нормам закону, а виходити за межі позовних вимог суд не має права, тому позов не підлягає задоволенню.

Проте погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель (банк) вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У п. 2.3.9 кредитного договору зазначено, що у разі невиконання позичальником зобов'язань, передбачених кредитним договором, банк/іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку з пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суд на вказані вимоги закону уваги не звернув, не врахував, що звернення стягнення на предмет іпотеки є законним правом іпотекодержателя, тому відмовивши у задоволенні цих вимог, суд фактично позбавив позивача такого права.

При цьому апеляційний суд невірно зазначив, що районний суд вийшов за межі позовних вимог. Так, позовними вимогами є звернення стягнення на предмет іпотеки і такі вимоги суд розглянув (ст. 11 ЦПК України), а визначення початкової ціни продажу предмету іпотеки є лише однією з фактичних обставин, яка має бути встановлена судом за позовом банку.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмет іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1239цс16 від 8 червня 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими загальними судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлено всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик