АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/2714/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/1473/16 Доповідач - Загорський О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2016 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Ходоровський М. В., Щавурська Н. Б.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

за участі - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" і представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року та ухвалу від 12 жовтня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк", третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИЛА:

16.03.2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що 16.02.2007р. ВАТ "Банк Універсальний" та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку майнові права на квартиру АДРЕСА_1.

Зазначає, що редакція Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, не визначала майнові права як можливий предмет іпотеки.

Вважає, що договір іпотеки укладений із порушенням чинної на час укладення договору редакції статті 5 Закону України «Про іпотеку» і просить визнати цей договір недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Вказує, що про порушене право ОСОБА_1 дізналась 11.02.2016р., коли адвокат Федірко В.С. надав їй роз'яснення щодо порушень, які мали місце при укладенні договору іпотеки.

За заявою ПАТ "Універсал Банк" ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 12.10.2016 року накладено арешт на майнові права ОСОБА_1 - на квартиру АДРЕСА_1, на підставі ст. 1057-1 ЦК України.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.10.2016 року позов ОСОБА_1 задоволено і визнано недійсним договір іпотеки від 16.02.2007р. укладений між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк») та ОСОБА_1

Суд виходив з того, що спірний договір суперечить ст. 5 Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, в решті рішення залишити без змін, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Вказує, що правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності ст. 1057-1 ЦК України, а тому вказана стаття не підлягає до застосування.

В апеляційній скарзі ПАТ "Універсал Банк" просить скасувати рішення суду першої інстанції, яким відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що законодавство України на момент укладення спірного договору не містило заборони на передачу в іпотеку майнових прав.

Просить змінити ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 12.10.2016 року, оскільки накладення арешту на майнові права, а не на квартиру унеможливлює реальне виконання рішення, оскільки ОСОБА_1 зареєстровано право власності на іпотечне майно.

Вказує, що умовами договору передбачено обов'язок ОСОБА_1 передати в іпотеку квартиру після завершення її будівництва і реєстрації права власності, однак зміни в договір не внесені з вини ОСОБА_1

Підставами для скасування рішення суду зазначено що:

- хоча редакція Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, не визначала майнові права як можливий предмет іпотеки, але на момент виникнення спірних правовідносин діяли інші нормативно-правові акти, які регулювали порядок передачі в іпотеку майнових прав, зокрема Закон України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати" і Закон України "Про заставу";

- судом першої інстанції не повною мірою з'ясовано та не доведено факт недійсності правочину договору іпотеки;

- позивач звернулася до суду з пропуском строку позовної давності, однак суд не застосував наслідки позовної давності.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, апеляційну скаргу підтримав і навів доводи аналогічні викладеним в скарзі.

Інші учасники цивільного процесу, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явились.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ПАТ "Універсал Банк" до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір суперечить ст. 5 Закону України «Про іпотеку», яка була чинною на момент укладення договору іпотеки, а тому підлягає визнанню недійсним.

Судом встановлено, що 16.02.2007р. між ВАТ «Банк Універсальний» (правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №11/054-к. Банк надав позичальнику кредит - 43000,00 доларів США під 12,5% річних з терміном до 15.02.2027р., на умовах визначених договором.

З метою забезпечення виконання кредитного договору, між сторонами 16.02.2007р. укладено договір іпотеки, який того ж дня посвідчено приватним нотаріусом ТМНО Салій Г.Я. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за №626 (а.с. 5).

Відповідно до договору іпотеки, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх зобов'язань боржника ОСОБА_1 за кредитним договором.

В якості забезпечення вимог банку, іпотекодавець надала в іпотеку банку майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (п. 1.2. Договору іпотеки) (а.с. 5).

Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору №42 від 05.02.2007 року про організацію та проведення будівництва, укладеного між ОСОБА_1 та ВАТ «Тернопільбуд», документу, який підтверджує сплату іпотекодавцем частини вартості предмету іпотеки за рахунок власних коштів - квитанція №17 від 15.02.2007р. на суму 27000 грн.

На момент укладення договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки у 243822,00 грн. (п. 1.3 договору іпотеки).

Згідно п. 1.5. договору іпотеки, після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.2. договору, а також після оформлення та державної реєстрації в установленому чинним законодавством порядку права власності на нерухоме майно, зазначене в п. 1.2. договору, за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки. Нотаріус за повідомленням іпотекодержателя реєструє обтяження іпотекою вже збудованої нерухомості, а сторони протягом трьох робочих днів укладають в нотаріальній формі додатковий договір до даного договору, в якому змінюють опис предмета іпотеки: замість майнових прав - відповідне нерухоме майно із зазначенням його реєстраційних даних, оціночної вартості, із посиланням на відповідний правовстановлювальний документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на це нерухоме майно.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ "Універсал Банк" до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст.ст.526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства і в установлений строк.

У відповідності до положень ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку".

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України "Про іпотеку").

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України від 05.06.2003 року № 898-ІV Про іпотеку (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки між сторонами у даній справі) вказаний вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Поняття іпотека майнових прав і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому законі були відсутні.

Предметом правового регулювання Закону України від 19.06.2003 року № 979-IV Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати є відносини, що виникають з приводу іпотечного боргу, який утворюється після невиконання договору, забезпеченого іпотекою, а не для забезпечення кредитного договору, що був укладений 16.02.2007 року між позивачем та відповідачем.

Встановивши, що під час укладення договору іпотеки були порушені положення ст. 5 Закону України від 05.06.2003 року № 898-ІV Про іпотеку (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки майнові права на окреме приміщення в житловому будинку не могли бути предметом іпотеки, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України для задоволення позовних вимог.

Відповідні правові позиції з приводу незаконності передачі в іпотеку майнових прав, в тому числі, станом на 2007 рік (в якому й був укладений договір між сторонами у даній справі), що в силу вимог ст.360-7 ЦПК України мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні аналогічних норм права, неодноразово висловлювались Верховним Судом України (у постановах від 17.04.2013 року по справі № 6-8цс13, від 15.05.2013 року у справі № 6-36цс13).

Передбачених законом підстав для відступлення від даних правових позицій Верховного Суду колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вказане, колегією суддів критично оцінюються доводи апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк», що законодавство України на момент укладення спірного договору не містило заборони на передачу в іпотеку майнових прав.

Доводи апеляційної скарги ПАТ «Універсал Банк» щодо порушення ОСОБА_1 строків позовної давності оцінюються критично з наступних підстав.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.28 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Право вибору способу захисту порушеного права у випадку неналежного виконання умов кредитного договору в даному випадку має банк, і тому саме з обранням банком способу захисту, який полягав у зверненні стягнення на майно боржника (а не будь-якого іншого, передбаченого законом, стягнення заборгованості за кредитним договором), а не у зв'язку з укладенням договору іпотеки (як помилково вважає позивач), у відповідача й виникло право на захист свого права, яке він вважав порушеним.

Колегія суддів не погоджується з визначеним судом першої інстанції початком перебігу такого строку датою отримання відповідачем роз'яснень адвоката Федірко В.С. - 11.02.2016 року, оскільки вважає, що такий строк починається з часу отримання відповідачем позовної заяви банку про стягнення кредитної заборгованості.

Вказана обставина не впливає на остаточний висновок суду в частині незастосування строку позовної давності, оскільки такий в будь-якому випадку відповідачем не пропущено - з позовом банк звернувся в 2015 році.

З врахуванням наведеного доводи, апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що полягають у незастосуванні наслідків спливу строку позовної давності за заявою позивача, колегія суддів оцінює критично.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 12.10.2016 року про накладення арешту на майнові права ОСОБА_1 підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ПАТ "Універсал Банк" в цій же частині до задоволення не підлягає з наступних правових підстав:

- ч. 1 ст. 1057-1 ЦК України передбачає, що у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов'язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 1 ст. 216 цього Кодексу;

- ст. 1057-1 ЦК Україн инабрала чинності з 4.11.2012 року та поширюється на кредитні договори та договори застави, укладені після 4.11.2012 року, а тому не може застосовуватися до спірних правовідносин, оскільки оспорюваний договір укладено у 2007 році.

Вказана правова позиція колегії суддів апеляційного суду відповідає зокрема і позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеній в ухвалі від 30.03.2016 року у справі № 6-26822ск15.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Колегія суддів, з врахуванням результатів розгляду справи, вважає за необхідне судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними витрат

Враховуючи вище вказане, колегія суддів приходить до переконання про залишення рішення суду першої інстанції без змін і скасування ухвали суду про накладення арешту.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 312, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задоволити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" - відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 жовтня 2016 року - скасувати.

Судові витрати покласти на сторони в межах понесених ними витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді