Провадження №2/522/7563/15
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 вересня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.,

при секретарі Скибінській Є. С,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, згідно з яким просив визнати інформацію, поширену нею письмово в заяві до ректора Одеської національної академії звязку ім. О.С.Попова, працівником якої є позивач, в якій зазначила, що він знаходився на робочому місці у стані алкогольного спяніння, недостовірною інформацією та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію; стягнути з ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 5000 (пять тисяч) гривень 00 копійок.

Позовні вимоги мотивував тим, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_2, діяючи з особистих мотивів, надала ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова заяву в якій зазначила, що ОСОБА_1 того дня знаходився на робочому місці у стані алкогольного спяніння, однак це не відповідає дійсності та підтверджується медичним висновком. Зазначеною заявою відповідач принизив його честь, порушив гідність та ділову репутацію, оскільки у інших працівників ОНАЗ ім. О.С.Попова формується хибне враження про можливість перебування його на робочому місці у стані алкогольного спяніння.

Відповідач ОСОБА_2 надала до суду письмові заперечення, в яких зазначила, що вважає вимоги необґрунтованими, оскільки вона повідомила про дисциплінарне порушення ОСОБА_1 його роботодавця, посилається недопустимість та неналежність поданих позивачем доказів.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити.

Відповідач у задоволенні позову просила відмовити та підтримала свої письмові заперечення, надані до суду раніше.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, допитавши свідків, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернулася з письмовою заявою до ректора Одеської національної академії звязку ім. О.С.Попова, в якій зазначила що 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 знаходився у своєму кабінеті у стані алкогольного спяніння, вимагала перевірити факт вживання алкоголю у робочий час ОСОБА_1 (факт перебування у стані алкогольного спяніння) і вжити відповідних заходів. ОСОБА_2 особисто подала цю заяву до канцелярії ОНАЗ ім. О.С.Попова за вх. № 01-32-31, та того ж дня в порядку розподілу вхідної кореспонденції була передана ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова, який повернув її з резолюцією «Розібратись по суті. Провести обстеження на алкогольне спяніння».

Того ж дня ОСОБА_1 в супроводі помічника ректора ОСОБА_3 прибув до наркологічного відділення Комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» для проведення огляду на стан спяніння, згідно листа-направлення № 01-24-106 від 13 лютого 2015 року.

Згідно протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану спяніння від 13.02.2015 № 000065, який був складений 13 лютого 2015 року о 17 год. 55 хв. на підставі аналізу видихаємого повітря (0,00 ‰) та біологічного середовища (етанол в сечі не виявлений), ОСОБА_1, був тверезим.

Судом також встановлено, що на час подання ОСОБА_2 заяви від 13 лютого 2015 року, в провадженні Апеляційного суду Одеської області суду була справа № 22ц/758/2636/15 за її позовом до ОНАЗ ім. О.С.Попова про визнання незаконним звільнення за допущений прогул, поновлення на роботі, в якій інтереси ОНАЗ ім. О.С.Попова представляв позивач.

Відповідно доКонституції Українижиття і здоровя людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Конституцією Україникожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції Україникожен зобовязаний неухильно додержуватисяКонституціїта законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими засобами не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

За приписом частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоровя, життя, честь, гідність і ділова репутація, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Положеннями ч. 1 ст. 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного звязку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року вказано, що згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази, допитавши свідків, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що висловлювання, викладені ОСОБА_2 у заяві ректору ОНАЗ ім. О.С.Попова від 13 лютого 2015 року, були недостовірними, мали безпосереднє відношення до позивача, посягали на його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації.

Зважаючи на вищевикладене, а також враховуючи, суд вважає, що існують усі підстави для задоволення позовних вимог.

Також, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У звязку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Також, п. 27 вищевказаної постанови передбачено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Згідно п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача.

Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості,можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино-наслідкового звязку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями.

Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди.

Таким чином, в задоволенні стягнення моральної шкоди на користь позивача слід відмовити.

Також, через порушення відповідачем прав позивача, останній був змушений звернутись до суду та сплатив судовий збір.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати в розмірі 487,20 грн.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Керуючись ст.ст. 10,60, 81, 88, ч. 3 ст. 209, ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати інформацію, поширену ОСОБА_2 у письмовій заяві від 13 лютого 2015 року на адресу ректора Одеської національної академії звязку ім. О.С.Попова про знаходження ОСОБА_1у стані алкогольного спяніння на робочому місці, недостовірною інформацією, та такою, що завдала значної шкоди честі, гідності та ділової репутації ОСОБА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А. Ю. Бойчук