Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1753/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Шевченко І. М.
Доповідач Потапенко В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

07.09.2016 Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі :

Головуючого-судді - Потапенка В.І.

Суддів - Черненко В.В., Чорнобривець О.С.

секретар - Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницький цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.06.2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики , -

ВСТАНОВИЛА:

05.05.2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 74635, 15 грн.( 63 000 грн. сума позики , згідно курсу НБУ гривні до долара США на момент звернення та 11 635,15 грн. - 3% річних). Позов обґрунтовує тим, що 10.03.2010 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого він передав останньому 2 500 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути на першу вимогу кредитора. Розписка написала власноручно, але коштів добровільно відповідач не повернув. Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.06.2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) борг за договором позики в сумі 2 500 доларів США, що за курсом НБУ складає 63 000 грн. та 3% річних в сумі 11 635,15 грн., а всього 74 635,15 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) судові витрати по справі в сумі 746,35 грн. У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.06.2016 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Заслухавши доповідача, учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи , колегія суддів вважає , що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог , заявлених у суді першої інстанції. Згідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення , з підстав , передбачених ст. 309 ЦПК України. Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеної розписки від 10.03.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 2 500 доларів США, які зобов»язався повернути на першу вимогу кредитора, що підтверджується оригіналом розписки, наданої представником позивача. Відповідач в своїх запереченнях посилався на те, що ним повернуто борг позивачеві, але ним не надано жодного доказу на підтвердження даної обставини. Борг позивачеві повернуто не було, а тому суд першої інстанції з посиланням на ст.. ст.. 1046, 1047, 1049 ЦК України дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача коштів згідно укладеного договору позики в розмірі 2 500 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США на момент звернення з цим позовом складає 63 000 грн. Крім цього , суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача три відсотки річних за прострочення строку повернення позики , при цьому зробив такий розрахунок : 63 000 Х 3 : 100 = 1 890 : 365 Х 2 247 (кількість прострочених днів) = 11 635,15 грн. Разом із тим , погодитися з рішенням суду першої інстанції у частині визначення розміру стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов»язання неможливо виходячи з наступного. Заперечуючи проти позову та у апеляційній скарзі відповідач посилався на те , що ніякої вимоги про повернення позики ОСОБА_3 йому 15.05.2013 року не пред»являв і такі докази взагалі відсутні. Разом із тим у судовому засіданні апеляційного суду Кіровоградської області ОСОБА_2 пояснив , що вимогу про повернення суми позики ОСОБА_3 пред»явив ще у 2012 році. Таким чином , доводи позову про те, що вимога про повернення суми позики була пред»явлена відповідачу 15.05.2013 року є підтвердженими та додатковому доказуванню не підлягають. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено змістом оригіналу розписки 10.03.2010 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 кошти в сумі 2 500 доларів США, які зобов»язався повернути на першу вимогу кредитора. ( ас.17) Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред»явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред»явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. ОСОБА_2 пояснив , що вимогу про повернення суми позики ОСОБА_3 пред»явив йому ще у 2012 році, але враховуючи вимоги ст.. 11 ЦПК України датою пред»явлення такої вимоги є зазначена у позові дата 15.05.2013 року. З врахуванням положень ст.. 1049 ЦК України позика відповідачем повинна була бути повернута до 15.06.2013 року ( протягом 30 днів) , а з 16.06.2013 року почався відлік днів простроченого зобов»язання до дня звернення у суд з позовом - 05.05.2016 року, що становить 1054 дні. ( 365 +364+365) -40) Таким чином три відсотки річних за прострочений час становлять 5457,69 грн. ( 63000 грн. х (3% :365 днів х 1054 дня), які і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Доводи апеляційної скарги у частині відсутності підстав для стягнення суми позики колегія суддів вважає необґрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом першої та апеляційної інстанції , відповідач не заперечує факту написання розписки та отримання зазначеної суми від позивача. Доводи апеляційної скарги про те, що сума позики була ним повернута позивачу належними письмовими доказами не підтверджена, оригінал розписки знаходився в позивача, що свідчить про невиконане відповідачем зобов»язання по поверненню суми позики. Також слід зазначити , що у даному випадку належними та допустимими доказами повернення позики можуть бути тільки письмові розписки позивача про отримання позики, і показами свідків зазначені обставини не можуть бути підтверджені, що відповідає положенням ч.2 ст. 1051 ЦК України. Виходячи з вищенаведеного , колегія суддів дійшла висновку , що рішення суду першої інстанції у частині стягнення трьох відсотків річних не відповідає обставинам справи , що є підставою для його зміни у цій частині. У іншій частині рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують. Відповідно до ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції , не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Звертаючись у суд з позовом , ОСОБА_3 просив стягнути 74635,15 грн., всього стягнуто 68457,69 грн. , процент задоволених позовних вимог становить 91,72 %. Таким чином на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сплачений у суді першої інстанції судовий збір у сумі 684,55 грн. відповідно до відсотку задоволених вимог, а з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений при подачі апеляційної скарги судовий збір у сумі 68,16 грн. , відповідно до відсотку задоволених вимог скарги. Керуючись ст..ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст. 303, п.3 ч.1 ст. 307, п.3 ч.1 ст. 309,ст.ст. 313, 314, 316, 319 ЦПК України , колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково. Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 29.06.2016 року - в стягнення з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) 3% річних в сумі 11 635,15 грн., а всього 74 635,15 грн. та стягнення судових витрат у сумі 746,35 грн. - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) 3% річних в сумі 5457 гривень 69 копійок. Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) сплачений судовий збір при подачі позову у сумі 684 грн. 55 копійок. Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги у сумі 68 грн. 16 копійок. В решті рішення залишити без змін. Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - суддя

Судді :