Справа № 369/4598/14-ц Головуючий у І інстанції Нікушин В. В.
Провадження № 22-ц/780/923/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 54 05.07.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Антоненко В.І., Яворського М.А.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, який мотивувала тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року стягнуто із ПАТ КБ «Надра» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2479,05 грн. та судовий збір в розмірі 107,30 грн.; КБ «Надра» виконало рішення суду лише 17 лютого 2014 року шляхом перерахування коштів у сумі 4324,42 грн. на її картковий рахунок. Оскільки фактичний розрахунок здійснено з запізненням, а період розрахунку із 06 по 27 вересня 2011 року, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 28 вересня 2011 року по день фактичного розрахунку, а саме по 17 лютого 2014 року. Просила стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 103175,70 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено, стягнуто із ПАТ КБ «Надра» на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 103175,70 грн.

Відповідач ПАТ КБ «Надра», не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2015 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд всупереч приписам ст. 117 КЗпП України погодився з необґрунтованими розрахунками позивача і стягнув суму в тому числі за період, в якій була відсутня вина роботодавця за затримку розрахунку з позивачем з моменту отримання державною виконавчою службою грошових коштів для виконання судового рішення (з 11 грудня 2013 року) по дату їх зарахування органом державної виконавчої служби на рахунок позивача в іншому банку (по 17 лютого 2014 року). Так само суд в порушення п.п. 4, 5, 8 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року № 100 необґрунтовано погодився із розрахунками позивача щодо визначення суми середнього заробітку. Судом також порушено і неправильно застосовано вимоги ст. ст. 45, 49, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», враховуючи, що позивач не зверталася до відповідача з вимогами кредитора на заявлену в позові суму. Також судом порушено ст. ст. 14, 18, 164, 168, 171 Податкового кодексу України і п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, оскільки в рішенні суду відсутня вказівка на стягнення середнього заробітку без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим даним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено та із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 20 жовтня 2010 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи ПАТ «КБ «Надра» з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 вересня 2012 року у справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ПАТ «КБ «Надра» про стягнення грошової компенсації та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2479,05 грн.

ПАТ «КБ «Надра» 26 листопада 2013 року перерахувало на рахунок відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві грошові кошти на виконання, в тому числі, зазначеного вище рішення суду від 18 вересня 2012 року (платіжна вимога № 2442/19).

Зазначені грошові кошти були перераховані на картковий рахунок ОСОБА_2 17 лютого 2014 року під час примусового виконання указаного рішення суду.

Наведені обставини стверджуються наявними в матеріалах справи доказами

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 надано розяснення, зокрема, що в аспекті конституційного звернення положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір по суті позовних вимог, дійшов правильного висновку про дотримання позивачем зазначеного строку звернення до суду, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, позивачу про виконання судового рішення стало відомо 17 лютого 2014 року, з моменту надходження грошових коштів на її картковий рахунок, в той час як із зазначеним позовом позивач звернулась 16 травня 2014 року, про що свідчить відбиток штампу суду, тобто в межах тримісячного строку.

Також суд, задовольняючи позов, стягнув із відповідача на користь позивача середній період за період затримки розрахунку при звільненні із 28 вересня 2011 року по 17 лютого 2014 року 874 дні, в розмірі 103175,70 грн.

Із даними висновками колегія суддів не може погодитися, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно розяснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України зазначених положень закону і розяснень належним чином не врахував, не зясував, за який часовий проміжок має бути здійснене стягнення середнього заробітку у звязку з несвоєчасним розрахунком, помилково не прийняв до уваги те, що середній заробіток у звязку з несвоєчасним розрахунком, передбачений ст. 117 КЗпП України, стягується з моменту порушеного права по день фактичного розрахунку роботодавцем, а саме перерахування останнім грошових коштів на рахунок державної виконавчої служби (а. с. 23), а саме в період з 28 вересня 2011 року до 11 грудня 2013 року. Період з моменту отримання державною виконавчою службою грошових коштів для виконання судового рішення (з 11 грудня 2013 року) виключає вину роботодавця за затримку у розрахунку з позивачем.

Також судом першої інстанції при проведенні розрахунку середнього заробітку невірно застосовано п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, відповідно до якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Зважаючи, що позивач не працювала більше 4 місяців, що передували звільненню, розрахунки повинні були проводитися, виходячи з установленого в трудовому договорі посадового (місячного) окладу за два місяці, що передували звільненню.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2, виданої ПАТ «КБ «Надра», середньоденна заробітна плата позивача за серпень-вересень 2010 року становила 115,30 грн. (а. с. 24).

Виходячи із вищевикладеного, середній заробіток ОСОБА_2 за період затримки розрахунку при звільненні має становити 555 (кількість робочих днів) х 115,30 грн. (середньоденна заробітна плата) = 63991,50 грн.

Висновки суду першої інстанції щодо стягнення із відповідача на користь позивача 103175,70 грн. не ґрунтуються на вимогах закону та є безпідставними, а тому рішення суду першої існтанції підлягає скасуванню.

Крім того, колегія суддів враховує, що всупереч розясненням п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 23 грудня 1999 року № 13, судом першої інстанції визначено суму стягнення без зазначення в резолютивній частині рішення, що дана сума стягується без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів.

Разом із тим, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги щодо необхідності застосування вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Однак трудові правовідносини, що склалися між сторонами і які становлять суть даного спору, не належить до площини правовідносин, які регламентуються наведеним законом, що захищає інтереси вкладників банків.

Крім того, із вимогою про стягнення середнього заробітку ОСОБА_2 в будь-якому випадку звернулася до суду в травні 2014 року, тобто раніше, ніж було здійснено публікацію про початок ліквідації ПАТ «КБ «Надра» 12 червня 2015 року.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, яким із відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 63991,50 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 63991,50 грн. без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів.

В іншій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Антоненко В.І.

ОСОБА_3