У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 - на рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з указаним позовом, на обґрунтування якого посилалося на те, що 25 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-2/246, у межах якої був укладений кредитний договір № 010/02-2/246/1 від 25 квітня 2007 року, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_7 кредитні кошти у сумі 800 000 доларів США, а позичальник зобов'язався у порядку, передбаченому умовами генеральної кредитної угоди та кредитного договору, повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитним коштами у розмірі 12 % річних, а у разі прострочення платежів основного боргу та процентів також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення.

На забезпечення виконання позичальником ОСОБА_7 зобов'язань за генеральною кредитною угодою між банком та фізичними особами укладені договори поруки, а саме: з ОСОБА_8 укладено договір поруки від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246/4; з ОСОБА_9 - договір поруки від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246/2; з ОСОБА_7 - договір поруки від 25 квітня 2007 року № 10/02-2/246/3.

Позичальник ОСОБА_7 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 662 170,97 доларів США.

Під час розгляду справи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій зазначало, що станом на 30 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить: заборгованість за тілом кредиту - 662 170,97 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 193 317,62 доларів США, пеня за несплачені відсотки - 4 448,73 доларів США, пеня за непогашення кредиту - 5 157,30 доларів США.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за генеральною кредитною угодою від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246, кредитним договором від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246/1 у вказаній сумі та судові витрати.

У березні 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду першої інстанції із заявою про уточнення позовних вимог, в якій просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за генеральною кредитною угодою від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246, кредитним договором від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246/1 на загальну суму 667 184,93 доларів США станом на 31 травня 2014 року, яка складається із: заборгованості за кредитом - 662 170,97 доларів США; нарахованої пені за непогашеним кредитом за період з 04 лютого 2014 року по 30 травня 2014 року - 5 013,93 доларів США.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 567 758,07 доларів США та судовий збір в розмірі 3 654 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 03 червня 2015 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 882 803,64 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_11 - порушує питання про скасування рішення суду апеляційної інстанції із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_7 частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем заявлено про застосування позовної давності, тому з позичальника підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в межах строку позовної давності, починаючи з платежу, що припадає на 23 червня 2011 року та складає в загальній сумі 562 744,74 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту частинами, тому вважав, що початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, тому оскільки банк звернувся до суду з позовом 30 травня 2014 року, то саме з 30 травня 2011 року підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, а пеня в межах спеціальної позовної давності з 30 травня 2013 року по 30 травня 2014 року. При цьому судом апеляційної інстанції в основу свого рішення покладено розрахунок заборгованості, поданий банком до цього ж суду від 25 травня 2015 року.

Рішення перевіряється лише в частині вимог до боржника ОСОБА_7, оскільки в іншій частині сторонами не оскаржується.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, ураховуючи норми ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у ст. 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало заяву від 25 лютого 2015 року № 140-9-2-00/19-09 про уточнення позовних вимог до позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором (вх. № 6688 від 03 березня 2015 року), в якій зазначало, що станом на 30 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором становить: заборгованість за тілом кредиту - 662 170,97 доларів США, заборгованість за несплаченими відсотками - 193 317,62 доларів США, пеня за несплачені відсотки - 4 448,73 доларів США, пеня за непогашення кредиту - 5 157,30 доларів США (а. с. 119-122).

А також посилалося на те, що зобов'язання ОСОБА_7 у зв'язку з банкрутством та припиненням господарської діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 за кредитним договором не припинилися.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 25 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», та СПД-ФО ОСОБА_7 і громадянином ОСОБА_7 була укладена Генеральна кредитна угода № 010/02-2/246.

25 квітня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та СПД-ФО ОСОБА_7 було укладено укладений кредитний договір № 010/02-2/246/1.

25 квітня 2007 року відповідно до умов кредитного договору № 010/02-2/246/1 СПД ОСОБА_7 (далі - ФОП ОСОБА_7.) перераховані кредитні кошти у розмірі 800 000 доларів США (а. с. 126).

Банком направлена вимога про погашення заборгованості за кредитним договором від 22 вересня 2009 року № 12-20/06-131 позичальнику ОСОБА_7 та поручителям ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_7 Банк вимагав погасити заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2007 року № 010/02-2/246/1 станом на 14 вересня 2009 року в загальній сумі 730 958,43 доларів США (а. с. 15, 16).

Представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою господарського суду Запорізької області від 31 травня 2011 року затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута. Підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_7 припинено. В ухвалі зазначено про те, що судом встановлено, що в межах ліквідаційної процедури за рахунок реалізації майна боржника частково погашені вимоги заставного кредитора, а саме: ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» у розмірі 2 355 913 грн 19 коп., а також погашені витрати та оплату послуг ліквідатора у розмірі 159 550 грн 50 коп. Інша кредиторська заборгованість залишилась непогашеною у зв'язку з відсутністю майна та грошових коштів у підприємця-банкрута (а. с. 76).

Відповідно до положень ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України та ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, яка була чинною на момент визнання ОСОБА_7 як суб'єкта підприємницької діяльності банкрутом, однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи -підприємця є те, що у випадку припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов'язання за укладеними договорами, що носять особистий характер, не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати.

Проте встановивши, що стороною вказаного вище кредитного договору є ФОП ОСОБА_7, укладення договору пов'язано з підприємницькою діяльністю останнього та саме ФОП ОСОБА_7 було перераховано кредитні кошти, суд першої інстанції, не правильно визначивши характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню, помилково вважав, що у відповідача - фізичної особи ОСОБА_7 обов'язок сплати заборгованість виник як у сторони кредитного договору відповідно до ст. 1054 ЦК України, а не у зв'язку з тим, що зобов'язання фізичної особи - підприємця ОСОБА_7 за укладеним договором, що носить особистий характер, не припиняються, а залишаються за нею, як фізичною особою відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України та ст. ст. 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», внаслідок чого не з'ясував, чи: враховано у розмірі заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача - фізичної особи ОСОБА_7, частково погашені вимоги позивача в процесі банкрутства ФОП ОСОБА_7

Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції.

Приймаючи за основу поданий позивачем до суду апеляційної інстанції розрахунок заборгованості, в якому банк вказував, що така становить 909 817,67 доларів США (а. с. 187 - 191), та частково задовольняючи позов про стягнення 882 803,64 доларів США, суд

апеляційної інстанції не врахував, що банком 03 березня 2015 року подано заяву про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом першої інстанції, в якій банк просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 667 184,93 доларів США, у зв'язку із чим допустив порушення ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 303, ч. 1 ст. 304 ЦПК України.

Разом з тим суд апеляційної інстанції, встановивши, що кредитор, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а відповідачем заявлено про застосування позовної давності, не врахував, що позовна давність обчислюється саме від цієї дати, а кредитор був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом строку позовної давності, від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту та помилково вважав, що оскільки умовами кредитного договору передбачено повернення кредиту частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції в порушення ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України не врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15, при цьому не перевірив, чи надсилалася ФОП ОСОБА_7 вимога про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені.

Порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2015 року в частині позовних вимог до ОСОБА_7 скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова