АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 3645/7940/15-ц Головуючий суддя 1-ї інстанції - Бондарєва І.В.
Провадження № 22-ц/790/3250/16 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківського вкладу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«30» червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Костенко Т.М., Черкасова В.В.,

при секретарі: Щербань Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

03 вересня 2015 року представник публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15 червня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі ТОВ «Український промисловий банк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1/ФКВ-07, відповідно до умов якого позивач надав останньому кредит в розмірі 33 000,00 доларів США з розрахунку 14,6 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 15 червня 2007 року по 14 червня 2022 року. Повернення кредиту здійснюється щомісячно частинами в розмірі не менше як 183,33 долари США по 20 число кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту. Проценти за користування кредитом нараховуються у валюті кредиту за період з дня його надання до дня його повернення. Проценти нараховуються щомісячно на фактичну заборгованість по кредиту за період з першого по останній день кожного календарного місяця. Нараховані проценти сплачуються позичальником у валюті кредиту по 20 число кожного наступного місяця за місяцем нарахування процентів та одночасно з остаточним поверненням кредиту шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахунку з поточного рахунку позичальника (далі кредитний договір).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки № 1/Zфквіп-07, відповідно до умов якого останя передала в іпотеку нерухоме майно двокімнатну квартиру № 49, загальною площею 43,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, буд. 6/2 (далі квартира № 49).

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 381 864,50 грн., де: тіло кредиту 360 111,31 грн., відсотки 21 753,19 грн.

30 червня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» було передано на користь АТ «Дельта Банк» активи, кредитні зобовязання та право вимоги до боржників.

Зважаючи на зазначене, позивач просив суд в рахунок погашення зазначеної заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру № 49, визнати права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк».

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 було подано заперечення на позов, в якому зазначила, що заборгованість за кредитним договором виникла не з її вини, а через різкі коливання курсу іноземної валюти до гривні. Заборгованість, що виникла за кредитним договором поступово сплачується. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлений мораторій на звернення стягнення на житло громадян, яке передано в іпотеку для забезпечення їх зобовязань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату права кредитора на звернення стягнення на предмет іпотеки, а тільки забороняє примусове стягнення в період дії мораторію (відчуження без згоди власника). Квартира № 49 є єдиним житлом. Зважаючи на зазначене позовна заява ПАТ «Дельта Банк» задоволенню не підлягає.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представником ПАТ «Дельта Банк» було подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам по справі. Висновки суду стосовно того, що іпотечним договором передбачений єдиний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду - лише шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього умовами іпотечного договору не передбачено, зважаючи на що є неможливим звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки, є необґрунтованими, оскільки право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до норм ЦПК України суди повинні розглядати можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. Передбачений п.4.5. іпотечного договору спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не є єдиним шляхом такого звернення.

В суді апеляційної інстанції представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач та його представник проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Треті особи ОСОБА_3 та представник Національного банку України в судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи повідомлені.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності суд першої інстанції виходив з того, що іпотечним договором передбачений єдиний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах. Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього умовами іпотечного договору не передбачено, у звязку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте, рішення суду першої інстанції таким вимогам закону не відповідає, зважаючи на допущення судом помилки при застосуванні норм матеріального права.

Судом встановлено, підтверджується письмовими доказами та не оспорюється сторонами, що 15 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 1/ФКВ-07, відповідно до умов якого позивач надав останньому кредит в розмірі 33 000,00 доларів США на строк з 15 червня 2007 року по 14 червня 2022 року з сплатою за користування кредитом 14,6 процентів річних на суму залишку заборгованості (а.с. 8-15).

З метою забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 (відповідач по справі) укладено договір іпотеки № 1/Zфквіп-07, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку нерухоме майно квартиру № 49, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Харківських Дивізій, буд. 6/2, та належить останній на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1993 року (далі договір іпотеки) (а.с.16-18, 169-171).

ТОВ «Український промисловий банк» зобовязання за кредитним договором виконав, грошову суму ОСОБА_3 перерахував.

Відповідно до договору про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ «Український промисловий банк» на користь ПАТ «Дельта Банк» від 30 червня 2010 року, який на підставі ч.3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у встановленому законом порядку, позивачу було передано право вимоги за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки (а.с. 29-36).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ПАТ «Дельта Банк» належить право вимоги за договором іпотеки.

ОСОБА_3 покладені за кредитним договором зобовязання порушені, зважаючи на що, станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість за тілом кредиту в розмірі 1 105,5 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 24 389,85 грн., та за простроченими відсотками в розмірі 809,71 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 17 864,05 грн. Загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 381 864,50 грн., заборгованість за тілом кредиту 360 111,31 грн., за нарахованими відсотками 21 753,19 грн. (а.с. 22, 24).

Відповідачем зазначена сума заборгованості, що виникла станом на 28 липня 2015 року, не оспорюється.

Відповідно до п. 4.3 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з порядком задоволення вимог іпотекодержателя, передбаченим до п. 44 цього договору. У випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки,передбачених п. 4.1. цього договору, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: шляхом прийняття іпотекодежателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання; шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. У випадку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса реалізація предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частини 1 статті 37 вищезазначеного Закону України іпотекодержатель може задовольняти забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки зазначений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки був передбачений застереженням по задоволенню вимог іпотекодержателя, укладеному між сторонами, то на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом.

Аналогічні висновки викладені в правових позиціях Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, від 11 грудня 2013 року та від 30 березня 2016 року по справам № 3-139гс11, № 6-124цс13 та № 6-1851цс15, які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У звязку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку стосовно того, що позивачем було обрано неналежний спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України.

При ухваленні нового рішення колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами 1, 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання.

Пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки якщо в момент настання строку виконання основного зобовязання за кредитним договором воно не буде виконано належним чином, а саме: при повному або частковому неповерненні кредиту (чергового платежу за кредитом) та/або при несплаті або частковій несплаті процентів та/або при несплаті або частковій несплаті штрафних санкцій у встановлені кредитним договором строки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору, набув право дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки боржник допустив прострочку виконання зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим виникла прострочена заборгованість за тілом кредиту та процентами.

Проте, колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру не є співмірним як з сумою простроченої заборгованості, так і з загальною сумою заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 28 липня 2015 року прострочена заборгованість за кредитним договором складалася з тіла кредиту в розмірі 1 105,05 доларів США (24 385,85 грн.) та відсотків в розмірі 809,71 доларів США (17 864,05 грн.), розмір загальної суми заборгованості становить 381 864,50 грн. (а.с. 99).

Зібрані по справі докази свідчать про те, що ОСОБА_3 в період з 2007 року по 2015 рік зобовязання за кредитним договором виконував, на час звернення до суду ним, не зважаючи на значне збільшення курсу долара США по відношенню к гривні, було погашено тіло кредиту на суму 16 677,51 грн. та сплачені відповідні проценти.

Крім того, в період знаходження спору в суді першої інстанції ОСОБА_3 було сплачено грошову суму в розмірі 49 275, 04 грн., яку було спрямовано на погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту, процентів та наступних платежів (а.с. 65, 66, 98, 258).

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_3, в рахунок погашення простроченої заборгованості та наступних платежів за кредитним договором, внесено грошову суму в розмірі 38 991,95 грн. (а.с. 264, 267).

Таким чином, суму заборгованості за кредитним договором значно зменшено.

З письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, вбачається, що вартість предмету іпотеки - двокімнатної квартира № 49, на день укладення договору іпотеки, становить 197 747,90 грн. (39 158 доларів США, виходячи з курсу долару по відношенню к гривні 5,05) (а.с. 17).

Позивачем по справі надано Висновок субєкта оціночної діяльності від 04 грудня 2015 року, відповідно до якого вартість квартири № 49 становить 380 080,00 грн. (16 467,94 доларів США, виходячи з курсу долару США до гривні 23,08) (а.с. 100-124).

Відповідачем надані данні про вартість спірної квартири станом на 18 березня 2016 року, яку визначено в розмірі 621 128,00 грн. (23 271,93 долар США, виходячи з курсу долару по відношенню к гривні 26,69) (а.с. 153-168).

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що за всіма оцінками вартості предмета іпотеки, які містяться в матеріалах справи, вартість квартири № 49 значно вище заборгованості за кредитним договором.

Проте колегія суддів вважає, що дійсна вартість квартири № 49, станом на час вирішення справи в суді апеляційної інстанції, відповідає вартості, розмір якої встановлений висновком спеціаліста від 18 березня 2016 року та становить 621 128,00 грн., що відповідає 23 271,93 долару США, оскільки з звіту про незалежну оцінку квартири № 49 від 18 березня 2016 року вбачається, що спірна квартира безпосередньо оглянута спеціалістом, враховані всі обставини, необхідні для встановлення її дійсної вартості, в тому числі й здійснений капітальний ремонт (заміна міжкімнатних дверей, сантехніки, покладення плитки та ін.) (а.с. 158, 168).

Проте зазначені обставини не були враховані під час проведення оцінки квартири № 49 у висновку спеціаліста від 04 грудня 2015 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» та звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за позивачем права власності на зазначену квартиру, яка по вартості значно перевищує суму боргу ОСОБА_3 за кредитним договором, в забезпечення виконання якого було укладено договір іпотеки, спричинить порушення прав та законних інтересів відповідача, оскільки різниця між вартістю квартири та сумою заборгованості за кредитним договором поверненню на користь ОСОБА_2 не підлягає.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру задоволенню не підлягають, оскільки вартість предмету іпотеки та сума заборгованості за кредитним договором не є співрозмірними. Даний спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки порушує права іпотекодавця.

Крім того, колегія суддів також враховує, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визнається як відстрочення виконання зобовязання (п.2 ч.2 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, дане рішення не підлягає виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірна квартира № 49, загальною площею 43,3 кв.м., використовується як місце постійного житла іпотекодавця ОСОБА_2, іншої житлової площі вона не має. Договір іпотеки було укладено з метою забезпечення кредитного договору в іноземній валюті (а.с. 61, 68, 69, 97, 80, 81).

За таких обставин, враховуючи ті обставини, що боржник продовжує виконувати зобовязання за кредитним договором, сума заборгованості і вартість предмета іпотеки не є співмірними, та діє Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», колегія суддів вважає, що є правові підстави для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність.

На підставі викладеного, ст.ст. 16, 526, 1050, 1054 ЦК України, ст. 33, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Національний банк України про звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності відмовити з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: В.В. Черкасов

ОСОБА_4