Справа № 137/498/15-ц Провадження № 22-ц/772/1547/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 44 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Копаничук С.Г.

за участі секретаря Топольської В.О.,

прокурора Побережної-Войтенко О.М., представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом прокурора Літинського району в інтересах держави в особі Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача, Державної міграційної служби Літинського РС УДМС України у Вінницькій області про визнання особи такою, що втратила право на користування службовим жилим приміщенням, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року,

встановила:

Прокурор Літинського району звернувся з позовом в інтересах держави в особі Літинської селищної ради Літинського району Вінницької області до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування службовим жилим приміщенням та зобовязати ОСОБА_4 звільнити службове жиле приміщення.

Позовні вимоги мотивував тим, що розпорядженням Президента України № 13/2011-рп від 14.01.2011 року ОСОБА_4 призначено головою Літинської районної державної адміністрації. Розпорядженням голови Літинської РДА від 18.01.2011 року № 06-рк ОСОБА_4 приступив до повноважень голови Літинської районної державної адміністрації

Відповідно до вимог чинного законодавства ОСОБА_4, як голова районної адміністрації мав право на службове житлове приміщення.

В порядку визначеному нормами законодавства 20.09.2011 року відповідач подав заяву про зарахування його на квартирний облік. У подальшому на підставі пропозиції громадської комісії з житлових питань ОСОБА_4 поставлено на квартирний облік для позачергового отримання житла

Рішенням виконкому Літинської селищної ради № 3 від 18.01.2012 року прийнято рішення про видачу голові Літинської районної державної адміністрації ОСОБА_4 ордера на службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1. Ордер за № 1 на право зайняття службового житлового приміщення житловою площею 50.6 кв.м. в смт. Літин, вул. Леніна, 40 було видано ОСОБА_4 23.02.2012 року.

Також було укладено договір найму даного службового приміщення, де в пункті 1.1. передбачено, що наймодавець надає квартиру наймачу на строк виконання ним повноважень голови Літинської районної державної адміністрації.

Відповідно до розпорядження Президента України № 209/2013-рп від 27.06.2013 року відповідача було звільнено з посади голови Літинської райдержадміністрації, а тому прокурор вважає, що відповідно до чинних норм законодавства він втратив право на подальше проживання в службовій квартирі, яку добровільно звільняти відмовляється, що і стало підставою для звернення з позовом про визнання його таким, що втратив право на користування жилим службовим приміщенням та про зобовязання його звільнити.

В ході розгляду справи прокурор звернувся з заявою про зміну позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_4 звільнити службове жиле приміщення та просив його виселити з службового жилого приміщення.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування службовим жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 разом з приміщеннями, які входять до його складу (4-1 коридор; 4-2 житлова кімната; 4-3 лоджія; 4-4 житлова кімната; 4-5 туалет; 4-6 ванна; 4-7 кухня; 4-8 житлова кімната; ХІІ сходова клітина; V підвал; VІІ підвал; ? сараю літера «Д»; навіс літера «в1»; сарай літера «в»; сарай літера «В»; гараж літера «В1»; погріб літера «п/В1». Зобовязано ОСОБА_4 звільнити приміщення за адресою АДРЕСА_2 разом з приміщеннями, які входять до його складу (4-1 коридор; 4-2 житлова кімната; 4-3 лоджія; 4-4 житлова кімната; 4-5 туалет; 4-6 ванна; 4-7 кухня; 4-8 житлова кімната; ХІІ сходова клітина; V підвал; VІІ підвал; 1/4 сараю літера «Д»; навіс літера «в1»; сарай літера «в»; сарай літера «В»; гараж літера «В1»; погріб літера «п/В1». Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що розпорядженням Президента України № 13/2011-рп від 14.01.2011 року ОСОБА_4 призначено головою Літинської районної державної адміністрації. Розпорядженням голови Літинської РДА від 18.01.2011 року № 06-рк ОСОБА_4 приступив до повноважень голови Літинської районної державної адміністрації

20.09.2011 року ОСОБА_4 подав заяву про зарахування його на квартирний облік. У подальшому на підставі пропозиції громадської комісії з житлових питань ОСОБА_4 поставлено на квартирний облік для позачергового отримання житла.

Рішенням Літинської селищної ради № 224 15 сесії 6 скликання від 28.12.2011 року (а.с.28) надано згоду на прийняття в комунальну власність територіальної громади смт.Літин службової квартири за номер 4 в будинку по вулиці Леніна 40 в смт. Літин Вінницької області придбану на умовах конкурсних торгів за кошти районного бюджету і вирішено передати її на баланс Літинської селищної ради, яка була передана відповідно до акту приймання-передачі житлового приміщення від 29.12.2011 року (а.с. 29).

Рішенням виконкому Літинської селищної ради № 3 від 18.01.2012 року прийнято рішення про видачу голові Літинської районної державної адміністрації ОСОБА_4 ордера на службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1. Ордер за № 1 на право зайняття службового житлового приміщення житловою площею 50.6 кв.м. в смт. Літин, вул. Леніна, 40 було видано ОСОБА_4 23.02.2012 року.

Відповідно до розпорядження Президента України № 209/2013-рп від 27.06.2013 року відповідача було звільнено з посади голови Літинської райдержадміністрації.

Розпорядженням голови Літинської РДА від 02.07.2013 року № 90 рк ОСОБА_4 припинив виконання повноважень голови Літинської РДА відповідно до ст.. 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», п. 1 ст. 36 КЗпП України.

На даний час службова квартира ОСОБА_4 не звільнена, оскільки на числені звернення селищної ради він ухиляється оформити акт приймання-передачі квартири, посилаючись на те, що ним за власні кошти проведено ремонт квартири.

Статтею 121 Конституції України на органи прокуратури покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Статтею 123 Конституції України закріплено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначається законом.

Право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачено ст. 121 Конституції України, п. 6 ст. 20, 36-1 Закону України „Про прокуратуру та ст. ст. 3, 45 Цивільно процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 36-1 Закону України „Про прокуратуру представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Частиною 2 статті 45 ЦПК України встановлено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача

Згідно з ч. 2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави, або про визнання незаконними правових актів, дій чи рішень органів і посадових осіб.

Підставою представництва інтересів держави в судах є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних і інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив наявність у позивача повноважень на відповідне звернення до суду з зазначеним позовом.

Слід зазначити також, що наказом Генерального прокурора України №83ш від 23 вересня 2015 року, у звязку з утворенням 15 грудня 2015 року місцевих прокуратур та припиненням діяльності шляхом реорганізації міських, районних, районних у містах та міжрайонних прокуратур внесено зміни до структури та штатного розпису прокуратури Вінницької області.

Зазначеним наказом виключено штатний розпис прокуратури Літинського району Вінницької області та включено штатні розписи, в тому числі Калинівської місцевої прокуратури до складу якої увійшов Літинський відділ.

В поданій позовній заяві, позивач ставив питання про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування службовим жилим приміщенням.

Однак, при ухваленні рішення суд першої інстанції в порушення вимог п.п. 1,4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України не у повній мірі вирішив питання щодо наявності обставин, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення і щодо того, яка норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Питання визнання особи такою, що втратила право на жиле приміщення, вирішується виключно в судовому порядку, та регулюється ст. 72 ЖК України.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням можливе лише у разі відсутності такої особи у жилому приміщені понад встановлені строки.

Порядок користування службовими жилими приміщеннями визначений ст. 123 ЖК України, відповідно до якої до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Згідно ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Зважаючи на викладене, положення ст.72 ЖК України підлягають застосуванню до спірних правовідносин у разі відсутності відповідача у спірному приміщенні понад 6 місяців.

Апеляційним судом встановлено, що відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 25.02.2015 року ОСОБА_4П, не проживав за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 більше року (а.с. 55, 56).

Відповідно до листа ПАТ «Вінницягаз» за вказаною адресою оплата за спожитий природний газ не проводилась з 25.12.2014 року (а.с. 58).

Згідно листа КП «ЖКП Літинське» договір на вивіз твердих побутових відходів за даною адресою не укладався і відповідно не оплачувався (а.с. 60).

Також про відсутність відповідача у спірному приміщенні свідчать зворотні поштові відправлення, які направлялись на адресу його реєстрації АДРЕСА_3 як судом першої інстанції так і апеляційним судом, та повертались з відміткою «за зазначеною адресою не проживає» (т. 1 а.с. 81,82, 91, 92, 93, 94, 105-108).

Зазначене свідчить про відсутність ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 понад 6 місяців, а тому колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Доводи апеляційної скарги такий висновок не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про виселення із службових жилих приміщень необхідно встановлювати, чи віднесено спірне жиле приміщення до службових. При цьому слід виходити з того, що приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду вважаються службовими з часу винесення рішення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті ради про включення їх до числа службових.

Матеріали справи свідчать про те, що квартира АДРЕСА_4 є службовим приміщенням.

За правилом ст. 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Як зазначалось вище, відповідно до розпорядження Президента України № 209/2013-рп від 27.06.2013 року ОСОБА_4 було звільнено з посади голови Літинської районної державної адміністрації Вінницької області.

Із розпорядження № 90-рк від 02.07.2013 року вбачається, що ОСОБА_4 припинив виконання повноважень голови Літинської районної державної адміністрації.

Вказане свідчить про те, що мають місце підстави для застосування до спірних відносин положень ст.124 ЖК України та аналогічних положень п. 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними та виселення ОСОБА_4 із службового приміщення - квартири № 4 в будинку № 40 з приміщеннями, які входять до його складу розташованих по вулиці Леніна в смт. Літин Вінницької області, без надання іншого жилого приміщення.

Однак, під час вирішення справи, суд першої інстанції не взяв до уваги заяву прокурора про зміну позовних вимог від 01.09.2015 року (т. 2 а.с. 1-4) задовольнивши позовні вимоги по первісному позову в частині зобовязання ОСОБА_4 звільнити приміщення за адресою АДРЕСА_2 разом з приміщеннями, які входять до його складу.

Зважаючи на викладене, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року в цій частині слід скасувати з ухваленням нового рішення про виселення ОСОБА_4 з службового жилого приміщення за адресою АДРЕСА_5 разом з приміщеннями, які входяться до його складу без надання іншого службового приміщення.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо неможливості застосування положень ст.124 ЖК України до спірних правовідносин, оскільки відповідач не може бути виселений з службового приміщення, без надання іншого житла на підставі ст.125 ЖК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:

інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов'язків;

осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;

осіб, що звільнені з посади, у зв'язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;

осіб, звільнених у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;

пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім'ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; інвалідів праці І і ІІ груп, інвалідів І і ІІ груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС 1 категорії, що підтверджується посвідченням серії А№ 427395 від 09.02.2006 року; ветераном ОВС, що підтверджується посвідченням серії А№ 048805 від 16.01.2006 року; інвалідом 2 групи, з числа співробітників органів внутрішніх справ, який має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії Є№ 023952; пенсіонером, що підтверджується посвідченням № 5467 від 31.12.2005 року.

Однак, перелічені соціальні статуси ОСОБА_4 не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено в порядку ст.124 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, а тому такі посилання представника відповідача, який в апеляційному суді не зміг пояснити до якої категорії, з переліку визначеного ст. 125 ЖК України відноситься його довіритель, не є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині.

За таких обставин, рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року в частині зобовязання ОСОБА_4 звільнити приміщення за адресою АДРЕСА_5 разом з приміщеннями, які входять до його складу слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення про виселення ОСОБА_4 з службового жилого приміщення за адресою АДРЕСА_5, разом з приміщеннями, які входять до його складу, без надання іншого житлового приміщення

В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 16 березня 2016 року в частині зобовязання ОСОБА_4 звільнити приміщення за адресою АДРЕСА_5 разом з приміщеннями, які входять до його складу скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Виселити ОСОБА_4 з службового жилого приміщення за адресою АДРЕСА_5, разом з приміщеннями, які входять до його складу (4-1 коридор; 4-2 житлова кімната; 4-3 лоджія; 4-4 житлова кімната; 4-5 туалет; 4-6 ванна; 4-7 кухня; 4-8 житлова кімната; ХІІ сходова клітина; V підвал; VІІ підвал; 1/4 сараю літера «Д»; навіс літера «в1»; сарай літера «в»; сарай літера «В»; гараж літера «В1»; погріб літера «п/В1»), без надання іншого житлового приміщення.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту його проголошення, і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: