Справа № 263/9287/16-ц
Провадження № 2/263/2267/2016 Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 вересня 2016 року м. Маріуполь
Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності,
Позивачка в судове засідання не зявилась, надала суду заяву, у якій просила розглянути справу у її відсутності, позов задовольнити.
Відповідач у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, у якій позов визнав, просив розглянути справу за його відсутності.
Згідно ст. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позову та його задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії 1-НО №210742, 17.09.2010 року між ОСОБА_2 (дошлюбне Хмельницька) ОСОБА_3 до ОСОБА_2 був укладений шлюб, після реєстрації якого остання змінила своє прізвище на прізвище чоловіка.
Згідно зі ст. 60 СК України, вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог пунктів 2,4ст. 65 СК України під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Тобто зазначені норми матеріального права презюмують факт спільної сумісної власності подружжя , доки не доказано інше кимось із подружжя.
Відповідно до п. 2,3 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Проаналізувавши надані докази та надавши їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини відносно того, що грошові кошти, які знаходяться на вказаних депозитних рахунках, відкритих на імя позивачки, були надані останній її батьками, тобто не є грошовими коштами, що набуті спільно подружжям під час шлюбу, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а визнання відповідачем позову в даній справі є безумовним, не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому за позивачкою слід визнати право особистої приватної власності на вищевказані депозитні рахунки.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 174, 197, 213, 215, 224 ЦПК, ст. ст. 57, 60, 65 СК України, ст. 328 ЦК України -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності задовольнити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів від дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя. Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні при проголошені судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів від дня отримання копії цього рішення.
Суддя Н.В. Хараджа