Справа №592/4866/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1521/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

05 вересня 2016 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І. , Околота Г. М.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником ОСОБА_4,

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 серпня 2016 року

у справі за заявою ОСОБА_3 про встановлення дати набуття права власності на нерухоме майно у вигляді земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

23 травня 2016 року ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій посилався на те, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 вересня 1991 року він отримав у спадщину жилий будинок з надвірними будівлями по вул. Жуковського, 28 в м. Суми, із земельною ділянкою 600 кв. м, яка, згідно Земельного кодексу України 1990 року, одержала статус довічного успадковуваного володіння. У вказаному будинку він постійно проживав та користувався земельною ділянкою. Рішенням Сумської міської Ради № 613 від 22 жовтня 1993 року, згідно Декрету Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», Земельного кодексу України йому була передана в приватну власність земельна ділянка (6 соток) по вул. Жуковського, 28 в м. Суми, на якій був розташований будинок, отриманий ним у спадщину за заповітом.

Посилався на те, що п. 3 зазначеного Декрету передбачав, що право приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю, і Декрет не обмежував термін оформлення державного акта, а дію ст. 23 ЗК України 1992 року щодо документів, які посвідчують право на земельну ділянку, відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом, було зупинено.

11 грудня 2008 року між ним та ДП «Сумигеодезкартографія» був укладений договір № 387 на виконання робіт з виготовлення технічної документації з землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку - Державного акту. Роботи по виготовленню документації велись з грудня 2008 року, а отримав він Державний акт на право власності на земельну ділянку з його реєстрацією 22 березня 2011 року. Дата 22 березня 2011 року свідчить про реєстрацію Державного акту, а не реєстрацію права власності на землю, яке він набув на підставі рішення міської ради від 22 жовтня 1993 року.

Посилаючись на те, що встановлення зазначеного факту дати фактичного набуття ним права власності на земельну ділянку має для нього юридичне значення, просив встановити фактичну дату набуття ним в приватну власність земельної ділянки по вул. Жуковського, 28 в м. Суми, а саме - дату 22 жовтня 1993 року, від якої було прийняте рішення Сумської міської ради народних депутатів № 613 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» згідно з Декретом Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», що має юридичне значення для обчислення терміну перебування земельної ділянки у приватній власності, а саме з 22 жовтня 1993 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення фактичної дати набуття ним права власності на земельну ділянку по вул. Жуковського, 28 у м. Суми - а саме 22 жовтня 1993 року згідно рішення Сумської міської ради № 613 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» згідно з Декретом Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», що має юридичне значення для обчислення терміну перебування земельної ділянки у приватній власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі свого представника ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву та встановити фактичну дату набуття ним в приватну власність земельної ділянки за адресою по вул. Жуковського, 28 в м. Суми, а саме - дату 22 жовтня 1993 року, від якої було прийняте рішення Сумської міської ради № 613 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» згідно з Декретом Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», що має юридичне значення для обчислення терміну перебування земельної ділянки у приватній власності, а саме з 22 жовтня 1993 року.

Посилається на неврахування судом доведеності представником заявника того, що встановлення фактичної дати набуття права приватної власності на земельну ділянку має юридичне значення при обчисленні терміну перебування у приватній власності земельної ділянки при продажу (обміну) житлового будинку (включаючи земельну ділянку), згідно ст. 172 Податкового кодексу України, відповідно до якої, якщо майно перебуває у власності продавця менше ніж три роки, він повинен сплатити податок на доходи фізичних осіб в розмірі 5% від вартості майна. З огляду на зазначене встановлення фактичної дати набуття заявником права власності на земельну ділянку має юридичне значення при здійсненні ОСОБА_3 правочину щодо земельної ділянки.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, яка підтримала апеляційну скаргу з мотивів, в ній викладених, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду не відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_3 по суті, суд першої інстанції виходив з того, що його право власності на земельну ділянку ніким не оспорюється, не є предметом спору і рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів № 613 від 22 жовтня 1993 року про передачу заявнику у приватну власність земельної ділянки та його Державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 березня 2011 року, а встановлення факту належності заявнику земельної ділянки саме з дати винесення рішення виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів № 613 від 22 жовтня 1993 року не тягне за собою зміну, набуття або припинення, судовий захист порушених або невизнаних його особистих майнових прав.

Проте з такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 26 ЦПК України визначено, що у справах наказного та окремого провадження особами, які беруть участь у справі, є заявники, інші заінтересовані особи, їхні представники.

Відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною 4 ст. 235 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб.

Частина 1 ст. 256 ЦПК України встановлює перелік фактів, справи про встановлення яких розглядає суд.

Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 вересня 1991 року, виданого нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 3 1595, ОСОБА_3 отримав у спадщину після померлого ОСОБА_6 жилий будинок з надвірними будівлями по вул. Жуковського, 28 в м. Суми, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м (а. с. 9).

Рішенням виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів № 613 від 22 жовтня 1993 року з посиланням на Декрет Кабінету Міністрів України № 15 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», ст. ст. 17, 67 Земельного Кодексу України, ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,06 га по вул. Жуковського, 28 в м. Суми для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 8).

З Державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 22 березня 2011 року, вбачається, що ОСОБА_3 на підставі рішення Сумської міської ради від 28 липня 2010 року № 4168 МР є власником земельної ділянки площею 0, 0592 га., розташованої по вул. Жуковського, 28 в м. Суми. Право власності зареєстроване в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 00491 реєстратором ОСОБА_7 20 квітня 2011 року (а. с. 10).

З наданих представником заявника апеляційному суду документів вбачається, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_3 продав жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами та земельну ділянку площею 0,0592 га по вул. Жуковського, 28 в м. Суми ОСОБА_8, в звязку з чим при нотаріальному посвідченні договорів купівлі-продажу сплатив податок на доходи фізичних осіб в сумі 3931,7 гр.

Згідно п. 172.1 ст. 172 Податкового кодексу України («Порядок оподаткування операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомого майна»), дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

З пояснень представника заявника у засіданні апеляційного суду вбачається, що підставою для звернення до суду з заявою в порядку окремого провадження у даній справі стала незаконна, на її думку, сплата ОСОБА_3 податку на доходи фізичних осіб при вчиненні 23 серпня 2013 року договору купівлі-продажу земельної ділянки, яка йому належить з 1993 року, а не з 2011 року, як незаконно вважали нотаріус та податкові органи, нарахувавши йому до сплати податок на дохід, отриманий від продажу земельної ділянки. Оскільки земельна ділянка перебувала у його власності понад три роки, він не повинен був платити зазначений податок.

Рішення суду про встановлення спірного факту щодо фактичної дати набуття ОСОБА_3 права власності на земельну ділянку, на думку заявника, буде підставою для звернення до органів Державної казначейської служби України з метою повернення незаконно сплачених коштів при продажу земельної ділянки в 2013 році.

Таким чином, обставини справи та зміст заяви і апеляційної скарги ОСОБА_3 свідчить про те, що у заявника виник спір з органами державної влади з приводу дати набуття ним права власності на земельну ділянку та пов'язаний з ним спір щодо незаконної вимоги щодо сплати податку на доходи фізичних осіб при її відчуженні, а тому, розглянувши справу в порядку окремого провадження без участі заінтересованих осіб, та відмовивши у задоволенні заяви ОСОБА_3 по суті, зазначивши, що встановлення спірного факту не має юридичного значення для нього, суд порушив вимоги процесуального права.

З врахуванням положень ЦК України щодо підстав набуття права власності і часу його виникнення, та повязаних з цим фактом прав і обовязків заявника, є передчасним висновок суду про те, що спірний факт не має юридичного значення для заявника.

Оскільки дата набуття права власності на нерухоме майно як складова частина самого змісту права власності, має для заявника, на його думку, юридичне значення, посилання суду на відсутність спору щодо наявності у заявника самого права власності без врахування дати його набуття, є необґрунтованими.

Оскільки встановлення дати набуття права власності на земельну ділянку саме з 1993 року на підставі рішення Сумської міської ради з метою майбутнього повернення коштів, сплачених до державного бюджету, може вплинути на права та обовязки державних органів, повноважних у вирішенні питань про сплату та повернення таких коштів, зазначені вимоги заявника підлягають розгляду у позовному провадженні з участю цих органів.

Доводи представника заявника про відсутність спору про право в даній справі є необгрунтованими.

Частинами 1, 3, 4 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу у повному обсязі.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду.

Таким чином, на підставі ч. 4 ст. 256 ЦПК України, відповідно до якої, якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи за заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, суд залишає заяву без розгляду, рішення суду підлягає скасуванню, а заяву ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, слід залишити без розгляду.

Керуючись ч. 4 ст. 256, ст. ст. 303, 307, 313 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 серпня 2016 року в даній справі скасувати.

Заяву ОСОБА_3, подану його представником ОСОБА_4, про встановлення факту, що має юридичне значення, залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді -