Ухвала

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ХоптиС.Ф., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Укртранснафта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2009 року він був призначений на посаду начальника відділу переробки нафти управління з переробки нафти і реалізації нафтопродуктів ВАТ «Укртранснафта», правонаступником якого є ПАТ «Укртранснафта». У серпні 2011 року він був переведений на посаду комерційного директора ПАТ «Укртранснафта». 3 грудня 2014 року його було переведено на посаду заступника голови правління - комерційного директора ПАТ «Укртранснафта». 23 листопада 2015 року його було звільнено з роботи у зв'язку з нез'явленням на роботі протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) згідно з наказом ПАТ «Укртранснафта» № 293-к.

Позивач вважає, що звільнення за ч. 1 п. 5 ст. 40 КЗпП України є незаконним. Зазначав, що у період з 19 травня 2015 року по 09 липня 2015 року позивач був тимчасово непрацездатним та проходив лікування стаціонарно та в санаторно-курортному закладі. 10 липня 2015 року позивач поступив на планову госпіталізацію та 15 липня 2015 року йому було проведено операцію «підтаранний кістковопластичний артродез стопи зі взяттям кісткового аутотрансплантанту з крила клубової кістки». Планова госпіталізація 10 липня 2015 року та операція 15 липня 2015 року була визнана окремим страховим випадком виконавчою дирекцією Київського міського відділення Фонду соціального страхування з тимчасової непрацездатності. У період з 19 травня 2015 року по день звільнення позивач перебував на лікарняному.

Посилався на те, що відповідачем в апараті управління було здійснено перерозподіл обов'язків, виробничої необхідності у його виході на роботу не було, а тому були відсутні підстави для його звільнення на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Також позивач вказував, що МСЕК в законодавчому полі встановила триваліший строк збереження його місця роботи (посади), як це визначено п. 5 ст. 40 КЗпП України. Крім того, в наказі ПАТ «Укртранснафта» від 23 листопада 2015 року № 293-к відсутнє посилання на згоду профспілкової організації про звільнення позивача.

З урахуванням зазначеного, позивач просив поновити його на посаді заступника голови правління - комерційного директора ПАТ «Укртранснафта», стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13 січня 2016 року до дня поновлення на роботі, а також 21 727 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивач не довів позовних вимог (ст. ст. 10, 60 ЦПК України), оскільки з 19 травня 2015 року по день звільнення 23 листопада 2015 року позивач безперервно перебував на лікарняному відповідно до копій листків непрацездатності та табелів обліку робочого часу; захворювання внаслідок якого він перебував на лікарняному носить загальний характер, а тому звільнення позивача на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено роботодавцем з дотриманням вимог трудового законодавства.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 7 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Б.І.Гулько

В.І.Журавель