Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 2-1063/09 Головуючий у 1-й інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/2981/16 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Трофимової Д.А.,

суддів: Крилової О.В.,

Дзярука М.П.,

при секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зелезнюк Аліни Вікторівни, заінтересована особа - ОСОБА_5,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зелезнюк А.В., заінтересована особа - ОСОБА_5

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що на виконанні у державного виконавця Зелезнюк А.В. перебуває виконавче провадження за виконавчим листом, виданим Бердянським міськрайонним судом Запорізької області 05.06.2009 року по справі № 2-1063/2009 про стягнення з нього на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в сумі 600 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Сину ОСОБА_7 13.09.2011 року виповнилося 18 років, проте державний виконавець продовжує нараховувати аліменти в розмірі 600 грн. щомісяця та заборгованість по ним. 26.03.2016 року ним було отримано розрахунок заборгованості, з якого видно, що з 01.10.2011 року розмір аліментів не змінився. З вказаним розрахунком він не згодний. Вважає, що відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України, оскільки старший син досяг повноліття, то аліменти на утримання другої дитини ОСОБА_6 мають нараховуватися з розрахунку по 300 грн. щомісячно, тобто з вирахуванням рівної 1/2 частки від 600 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_3 просив суд:

- визнати неправомірними дії державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зелезнюк А.В. щодо нарахування та стягнення з нього на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 600 грн. на місяць, починаючи з 01.10.2011 року;

- зобов'язати державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зелезнюк А.В. здійснити перерахунок, починаючи з 01.10.2011 року, суми щомісячних аліментів, які стягуються з нього на користь ОСОБА_5 на утримання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановивши аліменти у розмірі 300 грн. на місяць.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року скаргу задоволено частково.

Зобов'язано державного виконавця Бердянського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Зелезнюк А.В. здійснити перерахунок заборгованості боржника ОСОБА_3 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06.02.2009 року в розмірі 600 грн. щомісячно до досягнення дітьми повноліття, врахувавши сплачені аліменти за листопад 2015 року в розмірі 360 грн. та за грудень 2015 року в розмірі 360 грн.

В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити скаргу.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Під час апеляційного розгляду встановлені порушення порядку вирішення скарги.

Так, відповідно до ст.ст. 383, 386, 387 ЦПК України оскарженню підлягають рішення, дія або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення; скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю заявника і державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дія чи бездіяльність якої оскаржуються. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Висновку про порушення порядку вирішення скарги колегія суддів дійшла з урахуванням роз'яснень, наданих Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07.02.2014р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у п. 18 якої наголошено, що за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність було прийнято або вчинено відповідно до закону, у межах повноважень суб'єкта оскарження і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. При цьому, визнаючи доводи скарги необґрунтованими і відмовляючи в її задоволенні, суд має зазначити в ухвалі, у зв'язку з чим і на підставі яких саме норм закону він дійшов такого висновку.

Проте, зі справи вбачається, що оскаржена ухвала не відповідає вимогам ст.ст. 210, 213 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 210 ЦПК України ухвала суду, що постановляється як окремий документ, складається з:

1) вступної частини із зазначенням: часу і місця її постановлення; прізвища та ініціалів судді (суддів - при колегіальному розгляді); прізвища та ініціалів секретаря судового засідання; імен (найменувань) сторін та інших осіб, які брали участь у справі; предмета позовних вимог;

2) описової частини із зазначенням суті питання, що вирішується ухвалою;

3) мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу;

4) резолютивної частини із зазначенням: висновку суду; строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З оскарженої ухвали видно, що суд досліджував та надавав правову оцінку тим обставинам, які не були вказані в якості підстав скарги заявника. Одночасно не проаналізовані судом і не дістали правової оцінки всі обставини, на які заявник послався, обґрунтовуючи подану скаргу.

Так, заявник посилався на ті обставини, що сину ОСОБА_7 13.09.2011 року виповнилося 18 років, проте державний виконавець продовжує нараховувати аліменти в розмірі 600 грн. щомісяця та заборгованість по ним. Оскільки старший син досяг повноліття, то аліменти на утримання другої дитини ОСОБА_6 мають нараховуватися з розрахунку по 300 грн. щомісячно, тобто з вирахуванням рівної 1/2 частки від 600 грн. відповідно до положень ч. 3 ст. 183 СК України. Проте, належної правової оцінки вказана обставина не знайшла.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 183 СК України якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого Сімейним кодексом України.

За змістом ч. 4 вказаної статті державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику, зокрема, за заявою сторін виконавчого провадження; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

Таким чином, державний виконавець має повноваження та обов'язок скласти розрахунок аліментів, обчислювати розмір заборгованості.

Судом не враховано, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 06 лютого 2009 року було визначено розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. на двох дітей, а не по 600 грн. на кожну дитину.

Матеріали справи не містять доказів того, що після досягнення повноліття найстаршою дитиною сторін хтось із батьків звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на іншу дитину, зокрема сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження.

Крім того, за положеннями ч. 2 ст. 184 СК України розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Суд не перевірив чи стягував державний виконавець аліменти у розмірі, як передбачено діючим законодавством, на другу неповнолітню дитину за виконавчим листом, чивизначено державним виконавцем розмір заборгованості із сплати аліментів у порядку, встановленому Сімейним кодексом України, зокрема ч. 2 ст. 184 СК України.

Натомість, суд надав правову оцінку обставинам, які взагалі не були вказані в якості підстав скарги заявника, а саме, що здійснюючи розрахунок заборгованості державний виконавець не врахував суми аліментів, сплачені за листопад та за грудень 2015 року в розмірі по 360 грн. та зобов'язав державного виконавця врахувати вказані суми до розрахунку заборгованості.

Таким чином, встановлені під час апеляційного розгляду вищенаведені обставини дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції порядку розгляду скарги і тягнуть скасування оскарженої ухвали з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 311-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 11 травня 2016 року по цій справі скасувати та передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: