Провадження № 2/522/757/16
УХВАЛА

21 липня 2016 року Приморський районний суд міста ОСОБА_1

у складі : головуючого - судді Ільченко Н.А.

при секретарі Довгань Ж.А.

за участю адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання зобовязань спільними сумісними та стягнення грошової компенсації в розмірі ? ч. цих зобовязань,

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання зобовязань за кредитними договорами спільними сумісними зобовязаннями, а саме за : 1) кредитним договором № 14к-211 від 25.05.2007 р. між АТ «Фінанси та кредит» і ОСОБА_3; 2) кредитним договором № 10к-299 від 25.05.2007 р. між АТ «Фінанси та Кредит» і ОСОБА_4; 3) кредитним договором № 30/115-С від 25.05.2007 р. між АТ «Індустріально-експортний банк» (АТ «Індекс-банк») і ОСОБА_3; 4) договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07.09.2007 р. між АКІБ ПАТ «УкрСиббанк» ) і ОСОБА_3; 5) договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05.02.2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») і ОСОБА_3О.), та про стягнення грошової компенсації в розмірі ? ч., яка сплачена ним за вказаними кредитними договорами на користь банків в розмірі 100545,45 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2614181,70 грн.

Під час судового розгляду даної справи представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_5 подав адресоване суду своє письмове клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, яке приєднано судом до матеріалів справи (87-88).

Обгрунтовуючи це клопотання, представник відповідача посилається на існування рішення апеляційного суду Одеської області від 01.12.2015 р., яке набрало законної сили та яким було поділено майно подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 і надано правову оцінку згаданим кредитним договорам, оскільки ОСОБА_3 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що у нього і ОСОБА_4 під час шлюбу виникли боргові зобовязання за цими кредитними договорами, й з часу розірвання шлюбу він взяв на себе боргові зобовязання за цими договорами та продовжує їх виконання особисто, тому просив визнати ці боргові зобовязання спільними сумісними та визнати за ним право особистої приватної власності на все цінне майно, набуте ними за час шлюбу, - отже у даній справі наявний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет спору - боргові зобовязання за тими ж самими кредитними договорами, та з тих самих підстав їх виконання особисто ОСОБА_3

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_6 підтримали вказане клопотання, а представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_2 заперечувала проти цього клопотання та подала адресовані суду свої письмові заперечення на це клопотання, які приєднані судом до матеріалів справи.

Вирішуючи вищевказане клопотання представника відповідача, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у звязку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі.

Верховний Суд України у справі № 6-79цс15 від 22.04.2015 року зробив правовий висновок стосовно того, що у відповідності з пунктом 2 частини 1 статті 205 ЦПК України провадження у цивільній справі може бути закрито на підставі наявності рішення по іншій справі, що набрало законної сили, у разі, коли в обох справах тотожні одночасно боку, підстави і предмет позову.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет спору це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному сенсі предмет позову це річ, щодо якої виник спір.

Оскільки спір щодо спільного сумісного майна подружжя є матеріально-правовою вимогою про конкретне майно, яке має свої ознаки, розмір, вартість стан, то в разі певних ознак цього майна (наприклад реконструкція, перебудова) або його складу після розгляду справи судом повторне звернення до суду з приводу вирішення спору щодо такого майна не суперечить вимогам закону.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання зобовязань за вищевказаними кредитними договорами спільними сумісними зобовязаннями та про стягнення грошової компенсації в розмірі 100545,45 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2614181,70 грн., фактично є позовом про поділ спільного майна подружжя, оскільки обґрунтовуючи цей позов позивач вказує, що ці кредитні договори були укладені під час перебування ними у шлюбі, на користь та в інтересах сімї, а все майно, яке купувалося на отримані за цими договорами кошти, використано на задоволення потреб сімї, й на час розірвання шлюбу 16.10.2009. р. між ним і ОСОБА_4 загалом борг за цими договорами дорівнював 307574,60 дол. США, та з часу розірвання шлюбу він взяв на себе боргові зобовязання за цими договорами і продовжує їх виконання особисто, сплативши борг в сумі 182862,40 дол. США, а залишок по цим кредитам складає 124712,20 дол. США, тому відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ч. 4 ст. 65 СК України зобовязання за цими договорами є спільними сумісними зобовязаннями.

Однак 01.12.2015 року апеляційним судом Одеської області було ухвалене рішення у цивільній справі № 2/10529/09 (провадження № 2/522/171/14) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна, визнання права особистої приватної власності, визнання особи такою, яка втратила право користування житловим будинком, усунення перешкод власнику шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про поділ спільного майна, виділення частини житлового будинку, стягнення компенсації вартості частини спільного майна, виділення зі спільного майна частини предметів домашнього побуту; та за позовом третьої особи з самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання земельної ділянки спільною частковою власністю, визнання права власності на частину земельної ділянки. Це судове рішення набрало законної сили.

При цьому, як вбачається зі змісту цього рішення суду апеляційної інстанції та позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна, визнання права особистої приватної власності, визнання особи такою, яка втратила право користування житловим будинком, усунення перешкод власнику шляхом зняття з реєстрації за місцем проживання, обґрунтовуючи свої позовні вимоги до ОСОБА_4 в частині визнання права особистої приватної власності на 2/3 ч. житлового будинку, розташованого в м. Одесі по вул. Червоних Зір, 10/1, ОСОБА_3 посилався на те, що у нього і ОСОБА_4 під час шлюбу виникли боргові зобовязання за кредитним договором № 14к-211 від 25.05.2007 р., кредитним договором № 10к-299 від 25.05.2007 р., кредитним договором № 30/115-С від 25.05.2007 р., договором про надання споживчого кредиту № 0 від 07.09.2007 р. та договором про надання споживчого кредиту № 0 від 05.02.2008 р., які були укладені на користь та в інтересах сімї, а все майно, яке купувалося на отримані за цими договорами кошти, використано на задоволення потреб сімї, й на час розірвання шлюбу 16.10.2009. р. між ним і ОСОБА_4 загалом борг за цими договорами дорівнював 307574,60 дол. США, та з часу розірвання шлюбу він взяв на себе боргові зобовязання за цими договорами та продовжує їх виконання особисто, сплативши борг в сумі 182862,40 дол. США, а залишок по цим кредитам складає 124712,20 дол. США, тому, відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» та ч. 4 ст. 65 СК України, ці зобовязання є спільними сумісними зобовязаннями та мають бути враховані при поділі майна.

Разом з тим, в червні 2016 року позивачем подала адресовану суду свою письмову заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої він остаточно вимагає розірвати укладений між ним та відповідачем договір про розподіл подружнього майна від 10.09.2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р. № 1249, та стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі ? частини від суми у розмірі 91431,20 дол. США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 2240064,00 грн., яка була сплачена ним за вищевказаними кредитними договорами на користь банків.

Обгрунтовуючи ці свої позовні вимоги, позивач вказує, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2009 року у справі № 2-10529/09 була затверджена укладена 07 жовтня 2009 року між ним і відповідачем мирова угода щодо розподілу подружнього майна, й на підставі цієї ухвали суду вони 10 вересня 2010 року уклали договір про розподіл подружнього майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за р. № 1249, відповідно до якого відповідач визнала борг за кредитними договорами спільним сумісним майном, але ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року була скасована вказана ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 16 жовтня 2009 року у справі № 2-10529/09, та рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2015 року у цивільній справі № 2/10529/09 був здійснений розподіл належного йому та відповідачеві подружнього майна, відповідно до якого за ОСОБА_4, зокрема, визнано право власності на 1/3 частину домоволодіння, яке було набуте ними за час шлюбу, отже вищевказаний договір про розподіл подружнього майна від 10 вересня 2010 року за р. № 1249 підлягає розірванню, та, виходячи з необхідності справедливого розподілу боргових зобовязань за кредитним договорами, ОСОБА_4 зобовязана компенсувати йому ? частину цих боргових зобовязань.

З огляду на наведене, суд доходить висновку, що клопотання представника відповідача про закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України не підлягає задоволенню.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 205, ст.ст. 208-210 ЦПК України, суд , -

УХВАЛИВ :

Клопотання ОСОБА_5, який є представником відповідача ОСОБА_4, про закриття провадження у справі, - відхилити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня винесення ухвали.

Суддя Н.А. Ільченко

21.07.2016