Справа №489/7329/15-ц 12.07.2016 12.07.2016
Провадження №22-ц/784/1632/16
Справа №489/7329/15-ц
Провадження № 22-ц/784/1632/16 Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Категорія: 21 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1М
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 липня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В.,

за участі: представників сторін: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 р. ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. 25 листопада 2014 р. вона уклала з ОСОБА_4 договір дарування цієї квартири, засвідчений приватним нотаріусом.

Посилаючись на те, що вона є хворою людиною похилого віку, близьких родичів не має, і вважала, що договір укладено на умовах пожиттєвого догляду та утримання обдаровуваним, але відповідач не виконує такі домовленості, що, на її думку, свідчить про обман під час укладення договору та її помилку щодо змісту укладеного правочину, позивачка просила визнати недійсним договір дарування від 25 листопада 2014 р. та скасувати державну реєстрацію права власності позивача на спірну квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 р. позов задоволено.

Постановлено визнати недійсним договір дарування від 25 листопада 2014 р. квартири за адресою: АДРЕСА_2, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6, скасувати рішення (запис) № 7813875 від 25 листопада 2014 р. державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на спірну квартиру, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 487 грн. 20 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що рішення суду не відповідає обставинам справи, не ґрунтується на доказах, які є в матеріалах справи й просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у позові.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, позивачки, її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 травня 1999 р.

25 листопада 2014 р. між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_4 (обдаровуваний) укладено договір дарування, за яким ОСОБА_7 передала зазначену квартиру у власність обдаровуваному безоплатно. Договір посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6

В силу ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Задовольняючи позов, суд вважав, що є підстави для задоволення позову, оскільки є доведеним, що позивачка під час укладання оспорюваного договору помилялась щодо його правової природи, оскільки розраховувала на утримання з боку обдаровуваного.

Такий висновок є правильним, оскільки суду ґрунтується на встановлених судом обставинах справи та вимогах закону.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як зазначено в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 р., правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилялася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою визнання правочину недійсним.

Верховним Судом України в постановах від 19 березня 2014 року у справі 6-9цс14, від 21 жовтня 2015 р. у справі № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 р. у справі № 6-1124цс15 висловлено наступні правові позиції щодо застосування положень ч.3 ст. 203, ст. 229, ст. 717 ЦК України, які в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для застування судами України.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст .717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваному й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру усупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Судом було встановлено, що позивачка є особою похилого віку, близьких родичів не має, у неї є проблеми зі здоровям. Спірна квартира її єдине житло. Між нею та відповідачем була досягнута домовленість про укладення оспорюваного договору та передачі квартири на користь відповідача за умови отримання від сімї останнього догляду та допомоги. Після укладення договору ОСОБА_5 продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги.

З урахуванням таких обставин справи, викладених положень закону та позицій Верховного Суду України суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність у позивачки волевиявлення на укладення договору дарування і наявність передбачених ч. 3 ст. 203, ст. 229 ЦК України підстав визнання договору дарування недійсним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують викладеного.

Так, посилання в апеляційній скарзі на усвідомлення позивачкою правової природи укладеного сторонами договору спростовується встановленими судом обставинами щодо відсутністю у ОСОБА_5 наміру безоплатно передати квартиру ОСОБА_4 та щодо досягнутої ними домовленості у наданні догляду.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про відсутність між сторонами домовленості щодо надання допомоги позивачці з боку відповідача, оскільки у своїх запереченнях на позовну заяву (а.с. 44) ОСОБА_4 вказував, на те, що між позивачкою та ним була досягнута домовленість щодо надання догляду дружиною останнього позивачці.

За такого колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду в частині визнання недійсним оспорюваного договору.

Між тим з висновком суду про задоволення позовних вимог в частині скасування рішення (запису) № 7813875 від 25 листопада 2014 року державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Участь сторін у цивільному процесі зумовлена тим, що судовий спір має місце саме між ними і його вирішення безпосередньо впливає на їх права чи обовязки. Від вирішення спору щодо реєстрації залежить виникнення та припинення прав та обовязків відповідного органу, який здійснює державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Суд, задовольняючи позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем, не звернув увагу на те, що відповідний державний орган, який таку реєстрацію має здійснити, до участі справі в якості відповідача залучений не був, в порушення положень ст. ст. 10, 11, 33, п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не розяснив позивачеві наслідків невчинення дій щодо залучення органу, який здійснює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно до участі у справі в якості відповідача, що унеможливлює вирішення даних позовних вимог.

Незважаючи на те, що допущені судом порушення положень процесуального закону залишились поза увагою доводів апеляційної скарги, в силу положень. 4 ст. 303, пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати в частині скасування рішення щодо державної реєстрації права власності відповідача на спірну квартиру, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 червня 2016 року скасувати в частині скасування рішення (запису) № 7813875 від 25 листопада 2014 року державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

В цій частині ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_6, про скасування запису про державну реєстрацію права власності відмовити.

В решті рішення суду залити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: