У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

ПоповичО.В., Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання припиненим договору поруки; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним кредитного договору та додаткових договорів до нього, договору іпотеки та додаткового договору до нього, договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та касаційною скаргою ОСОБА_5, поданими представником ОСОБА_6, на ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2016 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 27 квітня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір №К3ВLGKI5005786, згідно умов якого останній отримав кредит у розмірі 530 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення 27.04.2027 року. На порушення умов кредитного договору відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 20.05.2015 року утворилась заборгованість зі сплати кредитних зобов'язань у розмірі 328 034.72 долари США, яка складається з: заборгованості за кредитним договором у розмірі 304 181,17 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 14 752,53 долари США; заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 5 991,35 доларів США; заборгованості по пені 3 109,68 доларів США.

На забезпечення умов кредитного договору 27.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

Відповідачам направлялися претензії щодо вимог погашення заборгованості за кредитом, які залишилися без уваги, що вимусило ПАТ КБ «ПриватБанк» звернутися до суду з позовом до Позичальника та Поручителя про солідарне стягнення кредитної заборгованості.

Не погодившись із позовом Банку ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_4, про визнання поруки припиненою, посилаючись на те, що укладенням додаткового договору № 1 від 30.10.2008 року до кредитного договору було збільшено обсяг відповідальності позичальника - збільшено відсотки за користування кредитом до 0,85% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Він, як поручитель, згоди на зміни, які збільшують обсяг відповідальності, не надавав, а тому просив визнати договір іпотеки припиненим з моменту укладення додаткового договору від 30.10.2008 року.

ОСОБА_4 у жовтні 2015 року подав зустрічну позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним кредитного договору №К3ВLGKI5005786 від 27 квітня 2007 року, додатковий договір №1 від 30.10.2008 року, додаткового договору №2 від 07.10.2007 року, додаткового договору №3 від 03.04.2013 року, та договору поруки, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що умови укладеного кредитного договору та додаткових до нього договорів є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, і спрямовані на погіршення становища позивача.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2016 року, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №К3ВLGKI5005786 від 27 квітня 2007 року у розмірі заборгованості за тілом кредиту - 304 181,17 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 6 463 849 грн 86 коп.; заборгованість по процентам - 14 752,53 долари США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 313 491 грн 26 коп., заборгованість по комісії - 5 991,35 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 20 травня 2015 року становить 127 316 грн 18 коп. та пеню в розмірі 66 080 грн 49 коп.

В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПиватБанк» відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, обговоривши та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 квітня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № К3ВLGKI5005786 за умовами якого Банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 530 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, а останній зобов'язався повернути до 27 квітня 2027 року кредитні гроші та сплатити за користування та комісійної винагороди та інші передбачені договором платежі.

Факт підписання договору та отримання грошей ОСОБА_4 підтверджено, сторони договору визнали факт його підписання.

27 квітня 2007 року між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався виконати кредитний договір.

Однак ОСОБА_4 свої зобов'язання за даним кредитним договором не виконав, в наслідок чого станом на 20.05.2015 року утворилась заборгованість зі сплати кредитних зобов'язань у розмірі 328 034.72 долари США, яка складається з: заборгованості за кредитним договором у розмірі 304 181,17 доларів США; заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 14 752,53 долари США; заборгованість з комісії за користування кредитом у розмірі 5 991,35 доларів США; заборгованість по пені 3 109,68 доларів США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк»,суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходячи з положень ст.ст.192, 203, 215, 509,525, 526,530, 549, 554, 559, 627,629, 1048, 1050 ЦК України прийшов до висновку, що Банком доведені його позовні вимоги, які підтверджуються допустимими доказами по справі.

ОСОБА_4 не спростував отримання кредитних коштів, не надав суду документи на підтвердження погашення заборгованості за кредитним договором № К3ВLGKI5005786 від 27 квітня 2007 року. Розрахунки заборгованості підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. ОСОБА_4 не довів погашення кредитної заборгованості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя.

З матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_5 укладено додатковий договір до договору поруки, за умовами якого останній надав згоду на збільшення обсягу відповідальності через підвищення розміру відсотків за користування кредитними коштами. Свій підпис на додатковому договорі поруки ОСОБА_5 не оспорював, жодного допустимого та належного доказу не надав.

Відмовляючи у задоволеного позову ОСОБА_5 суди попередніх інстанцій виходили саме із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та додаткових договорів до нього, договору іпотеки та додаткових договорів до нього, договору поруки, суди виходили з того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог статей 627, 629 ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не зазначено у позовних вимогах, та не доведено під час розгляду справи, підстави для визнання недійсними правочинів, жодних обґрунтувань не наведено.

Доводи касаційних скарг щодо неправильності розрахунків заборгованості перед банком є необґрунтованими, оскільки нічим не підтверджені, ОСОБА_4 не надав документів, які б підтверджували погашення ним заборгованості за кредитним договором, а тому і не було підстав для призначення фінансово-економічної експертизи для визначення суми заборгованості.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлений статтею 61 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, погодився з висновками суду першої інстанції.

З висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судом першої та судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Суди попередніх інстанцій з'ясували всі обставини у справі, надали їм належну правову оцінку, вірно застосували норму матеріального права, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин, законно та обґрунтовано дійшли висновку про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічних позовів.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та касаційну скаргу ОСОБА_5, поданими представником ОСОБА_6, на ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2016 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 квітня 2016 року та рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Попович О.В., Карпенко С.О., Савченко В.О.