У Х В А Л А

28 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Охрімчук Л.І.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду ум. Києва від 27 квітня 2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину квартири,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року, позов задоволено, визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року касаційну скаргу відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року залишено без змін.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 27 квітня 2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме п. 3 ч. 1 ст. 57 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 січня, 3 лютого, 2 березня, 6 та 20 квітня 2016 року, постанови Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-612цс15), 14 вересня 2016 року (справа №6-539цс16).

У заяві міститься клопотання в якому ОСОБА_4 просить зупинити виконання ухвалених у справі судових рішень.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, суд касаційної інстанції погодився з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позову ОСОБА_5 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 При цьому суд виходив з того, що ОСОБА_4 не надав доказів на підтвердження придбання спірної квартири за кошти, які були набуті ним до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало йому особисто.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 лютого 2016 року суд на підставі ст. 338 ЦПК України дійшов висновку про скасування ухвали апеляційного суду і передачі справи на новий розгляд, оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд апеляційної інстанції в мотивувальній частині рішення неправильно зазначив, що в частині вирішення позову щодо автомобіля, рішення суду першої інстанції не оскаржено, оскільки у скарзі відповідач просив скасувати рішення суду першої інстанції у повному обсязі, ухвалити нове рішення про відмову у позові та задовольнити його зустрічний позов. При цьому у мотивувальна та резолютивна частини рішення апеляційного суду у частині вирішення позову позивача щодо автомобіля містять суперечності.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 березня 2016 року зазначено, що у порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не перевірив доводи позивача та не встановив, чи придбано спірне майно за особисті кошти одного з подружжя, чи це майно може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Крім того, апеляційний суд зазначивши у рішенні, що відсутність оцінки вартості спірної квартири не дає можливості поділити спірне майно не звернув уваги, що в матеріали справи містили докази щодо вартості спірного майна. Встановивши зазначені обставини, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підставі ст. 338 ЦПК України, скасував ухвалені у справі судові рішення, справу направив на новий розгляд рішення суду першої інстанції.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України дійшов висновку про скасування ухвали апеляційного суду в частині вирішення вимог позивача та відповідача про поділ майна подружжя, заявлених щодо квартири і передачі справи в цій частині на новий розгляд, оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд не звернув уваги на те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане, а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У наданій для порівняння ухвалі від 20 квітня 2016 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій які частково задовольняючи позов правильно визначили частки кожного з подружжя при поділі спірної квартири, оскільки кошти від продажу квартири, яка належала відповідачу на праві особистої власності, останній вклав в придбання спірної квартири.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-612цс15) викладено правовий висновок в якому зазначено, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

В правовому висновку викладеному в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року (справа №6-539цс16) зазначено, що статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Таким чином, крім права спільної сумісної власності на придбане майно за рахунок позичених грошових коштів, внаслідок укладення договорів позики у подружжя виникає також і зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, і договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Правовий висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить висновкам викладеним в постанові Верховного Суду України, оскільки у справі, яка переглядається та у справах за результатами якої Верховним Судом України прийнято ці рішення, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину квартири за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2016 року, ухвали Апеляційного суду ум. Києва від 27 квітня 2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 відмовити.

Клопотання ОСОБА_4 про зупинення виконання ухвалених у справі судових рішень залишити без розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко