У х в а л а

іменем україни

4 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Дьоміної О.О., Демяносова М.В., Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» до ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів, за касаційною скаргою Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

Закрите акціонерне товариство науково-виробнича фірма «Елекомс» (далі - ЗАТ НВФ «Елекомс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики від 19 червня 2009 року зі змінами, внесеними договором про внесення змін та доповнень до договору позики від 11 грудня 2009 року, та договору про задоволення вимог від 11 грудня 2009 року.

Свої вимоги мотивувало тим, що правлінням товариства у відповідності до чинного законодавства та статуту не приймалося рішення про отримання позики у відповідача, а також про передачу майна в заставу. Протокол засідання правління ЗАТ НВФ «ЕЛЕКОМС» від 5 червня 2009 року, згідно якого прийнято рішення про отримання позики та передачу майна в заставу, є підробленим та недійсним, оскільки засідання з цього питання в той день не проводилося, а підпис ОСОБА_5 на даному протоколі виконано не ним, а іншою особою. Тому, на думку позивача, голова правління ОСОБА_6 не мав належних повноважень на укладання оспорюваних правочинів.

Також позивач зазначив, що кошти за цим договором ЗАТ НВФ «Елекомс» не отримувало. Відповідач за договором позики кошти в касу підприємства не здавала, будь-яких документів щодо надходження коштів до каси або на рахунок підприємства немає.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями,

ЗАТ НВФ «Елекомс» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Згідно з ч. 3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження зловмисної домовленості ОСОБА_7 та головою правління ЗАТ НВФ «Елекомс» при укладенні договору позики та договору застави.

Апеляційний суд вірно зазначив, що не можна вважати належним та допустимим доказом у справі вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2013 року, яким встановлена зловмисна діяльність ОСОБА_6, оскільки ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 12 грудня 2013 року зазначений вирок було скасовано. А із висновку експерта КНДІСЕ від 30 жовтня 2012 року та висновку експерта НДЕКЦ при ГУ МВС України від 9 вересня 2010 рокувбачається, що підпис від імені ОСОБА_5 у рядку «Секретар - заступник голови» у протоколі засідання правління ЗАТ Науково-виробнича фірма «Елекомс» від 5 червня 2009 року виконано самим ОСОБА_5

Твердження позивача про порушення головою правління при укладенні спірного договору вимог ч. 2 ст. 359 ЦК України, ч. 7 ст 41 Закону України «Про господарські товариства» та Статуту товариства та, що на момент укладення спірного правочину вартість майна, що передавалася в заставу складала більше 50 % вартості всього майна підприємства належними доказами не підтверджено.

Посилання ЗАТ НВФ «Елекомс» про те, що майно підприємства було передано відповідачу з порушенням вимог ст. 20 Закону України «Про заставу» не відповідає вимогам законодавства, оскільки вказана стаття Закону регулює порядок реалізації заставного майна, на яке звернуто стягнення, а не порядок передачі майна в порядку задоволення вимоги.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

За таких обставин судова колегія дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення ухвалено із додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для їх зміни чи скасування немає.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Закритого акціонерного товариства науково-виробничої фірми «Елекомс» відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 5 червня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.О. Дьоміна
М.В. Дем'яносов І.К. Парінова