УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоТкачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення 915,79 доларів США кредитної заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року, з посиланням на те, що відповідачем не виконуються належним чином кредитні зобов'язання і станом на 30 червня 2015 року існує непогашена кредитна заборгованість.

Представником відповідача до суду подано письмову заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій зазначено, що в анкеті-заяві від 19 жовтня 2007 року вказано, що термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Термін дії картки закінчився 01 листопада 2010 року, а з урахуванням того, що позов подано до суду у вересні 2015 року, більше ніж через 3 роки, ці обставини є підставою для відмови в позові згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року і ухвалити у справі нове судове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 19 жовтня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач ОСОБА_6 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії карти, а тому суд першої інстанції дійшов висновків, що строк дії вказаного кредитного договору було встановлено до 01 листопада 2010 року (а. с. 37).

У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором, позивач уже звертався до суду з позовом про стягнення заборгованості, та заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 28 листопада 2011 року у іншій справі з ОСОБА_6 було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість, що існувала станом на 31 березня 2011 року, в розмірі 38 785 грн 16 коп. (а. с. 7).

Міськрайонним судом встановлено, що загальний строк позовної давності у три роки сплив після ухвалення судом вказаного вище рішення Коломийського міськрайонного суду від 28 листопада 2011 року.

Враховуючи наведене та наявність письмової заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, відсутність доказів позивача щодо зміни тривалості позовної давності, зупинення чи перевищення її перебігу, суд першої інстанції відмовив в позові на підставі норм ст. 267 ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду визнала такі висновки міськрайонного суду законними та обґрунтованими, залишивши без змін рішення суду першої інстанції.

Повністю з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що відповідачем проводилися оплати в рахунок погашення кредиту в період з 01 жовтня 2012 року по 04 червня 2015 року, тобто строк позовної давності переривався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу, і це не враховано судом першої інстанції при розгляді справи та помилково відмовлено в позові за пропуском строку позовної давності.

У судовому рішенні, апеляційний суд, спростовуючи ці обставини, послався лише на те, що строк дії картки закінчився 30 листопада 2010 року. Посилань на спростування доводів позивача саме щодо переривання відповідного строку (ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України), апеляційним судом не спростовано, що свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм ч. 1 ст. 303, п. 3 ч. 1 ст. 315 ЦПК України при розгляді справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги.

Крім того, ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України.

До таких правових висновків дійшов Верховний Суд України, висловлюючи свою правову позицію у постанові від 01 квітня 2015 року, справа № 6-37цс15.

Апеляційний суд мав врахувати наведені вище правові висновки, перевірити розрахунки позивача по кредитній заборгованості, зокрема: період її нарахування, складові загальної суми непогашеного боргу, тощо, та спростувати/підтвердити доводи апеляційної скарги банку щодо непогашеної заборгованості відповідача в рамках відповідальності, передбаченої ст. ст. 625, 1048 ЦК України, з урахуванням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, чого зроблено не було.

Оскільки апеляційним судом зазначених обставин не враховано та не спростовано належним чином доводів позивача (апелянта) щодо предмета та підстав позову, як наслідок - не виконано у повній мірі вимоги ст. 303 ЦПК України, порушено принципи закріплені у ст. ст. 213, 214 ЦПК України, та ухвалено у справі судове рішення з порушенням вимог Закону, колегія суддів касаційного суду дійшла висновків про необхідність скасування оспорюваного судового рішення апеляційного суду з передачею справи на розгляд до суду апеляційної інстанції, як це передбачено вимогами ст. 338 ЦПК України, для вирішення спору по суті з урахуванням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова В.М. Колодійчук І.М. Фаловська