Ухвала

іменем україни

22 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Закропивного О.В., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Городищенської сільської ради Рівненського району, ОСОБА_5 про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати недійсним і скасувати державний акт на право приватної власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,08 га, розташовану на території Городищенської міськської ради, та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 25 квітня 2006 року, видане державним нотаріусом Рівненської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_5, оскільки вказані документи було видано з порушенням вимог законодавства.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що 13 червня 1994 року ОСОБА_6, дружину позивача, прийнято в члени садівничого кооперативу «Електрон-3» на підставі поданої нею заяви від 31 травня 1994 року.

28 листопада 1997 року Городищенською сільською радою, в межах якої знаходиться даний кооператив, прийнято рішення № 263 «Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель садівничого кооперативу «Електрон-3» Городищенської сільської ради народних депутатів». Проект був розроблений фірмою «Конвест-Проект» і погоджений загальними зборами кооперативу. Цим рішенням також було вирішено передати у приватну власність ОСОБА_6 земельну ділянку № НОМЕР_1, площею 0,08 га, для ведення садівництва.

На підставі вказаного рішення сільської ради, ОСОБА_6 було видано державний акт на право приватної власності на землю, про що у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю зроблено відповідний запис № 6159.

Рішення Городищенської сільської ради від 28 листопада 1997 року № 263, на підставі якого було видано оспорюваний державний акт, було прийнято на виконання положень Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок».

Так, згідно з п. 1 вказаного Декрету, Кабінет Міністрів України постановив забезпечити сільським, селищним, міським радам народних депутатів передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України.

У п. 3 Декрету визначено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року передбачено збереження права на земельні ділянки за громадянами, які одержали їх у власність.

Оскільки рішення органу місцевого самоврядування, яким передано земельну ділянку ОСОБА_6 у приватну власність, в установленому законом порядку не оскаржено і є чинним, то суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про законність видачі ОСОБА_6 оспорюваного державного акта. Крім того, висновок судів про те, що ОСОБА_6 зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу їй у власність земельної ділянки, відповідає обставинам справи.

03 вересня 1998 року ОСОБА_6 було складено заповіт, за умовами якого все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом вона матиме право, вона заповіла дочці - ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_5 прийняла спадщину після смерті спадкодавця і отримала 25 квітня 2006 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом, набувши право власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про відсутність підстав для задоволення вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, складеним ОСОБА_6 25 квітня 2006 року на користь ОСОБА_5, оскільки ця вимога є похідною від вимоги про визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на землю, яка, як правильно встановлено судами, є безпідставною та не ґрунтується на законі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди, дослідивши усі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваних судових рішень немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 22 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана О.В. Закропивний Л.М. Мазур