Справа № 352/2781/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1269/2016
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів: Беркій О.Ю., Соколовського В.М.

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до ОСОБА_12, Підпечерівської сільської ради про часткове скасування рішення сесії сільської ради від 12.11.2008 року та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю за апеляційною скаргою представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13 на рішення Тисменицького районного суду від 30 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_12, Підпечерівської сільської ради про часткове скасування рішення сесії сільської ради від 12.11.2008 року та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку.

Рішенням Тисменицького районного суду від 30 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним рішення 20 сесії 5 демократичного скликання Підпечерівської сільської ради від 12.11.2008 року в частині передачі у власність ОСОБА_12 земельної ділянки площею 0,0988 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд по АДРЕСА_1. Визнано також недійсним виданий ОСОБА_12 Державний акт на право власності на земельну ділянку від 07.09.2010 року площею 0,0988 га, яка розташована в АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, будівель та споруд.

На вказане рішення представник ОСОБА_12 - ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема ст.ст.81,116,118,121,125,126 ЗК України щодо підстав набуття права власності на земельні ділянки.

При цьому судом не враховано, що він набув права власності на будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті матері. Тому відповідно в 2004 році звернувся до сільської ради із заявою про передачу ОСОБА_12 в приватну власність земельної ділянки, якою за життя користувалася його мати, в тому числі і для обслуговування будинку. На час прийняття сільською радою рішення від 12.11.2008 року про затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації земельних ділянок в с. Підпечери та оскаржуваного рішення від 25.11.2004 року про передачу йому у власність спірної ділянки будь-яких обмежень чи застережень щодо цієї земельної ділянки, її площі, конфігурації тощо в органу місцевого самоврядування не було. Відтак, державний акт на право власності видано правомірно.

Безпідставно суд дійшов висновку і щодо захисту порушеного права позивачів як власників та землекористувачів земельних ділянок в урочищі «Зарудки», оскільки матеріали справи належних так допустимих доказів цього не містять.

Натомість, як видно з долучених на підтвердження позовних вимог довідок Підпечерівської сільської ради за позивачами дійсно рахуються певні площі земельних ділянок з різним цільовим призначенням, однак не зазначено, що місцем їх розташування є урочище «Зарудки» в с. Підпечери. Разом з тим, тільки земельні ділянки позивачів ОСОБА_9 та ОСОБА_11 розташовані в урочищі «Зарудки». Проте, ці ділянки не є суміжними із земельною ділянкою відповідача. Не підтверджують цієї обставини і державні акти, видані на ім'я ОСОБА_14, оскільки такий з позовом до суду не звертався. Відтак, жодні права позивачів не порушені.

Також суд прийшов до помилкового висновку і щодо порушення норм ст. 83 ЗК України при передачі у власність відповідача спірної земельної ділянки. При цьому ні матеріали справи, ні пояснення позивачів та їх представників не містять жодної інформації щодо площі дороги чи проїзду, яку незаконно отримав у власність ОСОБА_12 Не може вважатися належним та допустимим доказом існування дороги (проїзду) і проект генплану села, виготовлений в 1987 році ДП «Діпроміст», на який посилається суд першої інстанції, оскільки такий в установленому законом порядку не погоджений та не підписаний уповноваженими на те органами.

Навпаки, як підтверджується копією генерального плану села Підпечери за 1974 рік, копією проекту формування території села та поясненнями представника сільської ради така дорога чи проїзд до земельних ділянок позивачів відсутня та ніколи не існувала. Аналогічні пояснення дали суду свідки - сусіди ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 Саме ці обставини і були враховані при прийнятті оскаржуваного рішення ради та видачі державного акта. Проте, в порушення вимог закону суд не дав цим доказам правильної правової оцінки, а пояснення свідків взагалі перекрутив.

Поза увагою суду залишилася і та обставина, що самі позивачі не заперечували, що до земельних ділянок в урочищі «Зарудки» є можливість заїзду по польовій дорозі, однак, для зручності їм необхідно використовувати саме проїзд по земельній ділянці відповідача.

Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, неналежну оцінку здобутих доказів, невідповідність висновків суду дійсним обставинам апелянт просив рішення скасувати, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник доводи скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8 та її представник, представники ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10, а також представник Підпечерівської сільської ради доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Ухвалене у справі судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Постановляючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачі є власниками або землекористувачами земельних ділянок в урочищі «Зарудки» с. Підпечери Тисменицького району та користувалися під'їзною дорогою до своїх ділянок. Оскільки відповідачу передано в приватну власність земельну ділянку, до якої увійшли землі загального користування (цей проїзд), тому їхнє право підлягає судовому захисту в обраний ними спосіб.

Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та відповідають встановленим обставинам справи, а тому колегія суддів погоджується з ними виходячи з наступного.

При цьому колегія суддів також враховує висновки та мотиви, з яких скасовано ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 3 листопада 2015 року, які відповідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими при новому розгляді справи для суду першої чи апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

В силу положень статті 39 ЗК України (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Згідно з нормами ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений ч. ч.6-9 ст. 118 ЗК України.

Водночас, як передбачено п. « а» ч. 4 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).

Встановлено, що позивачі ОСОБА_9 та ОСОБА_11 є власниками, а позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10 - землекористувачами земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1. Дана обставина підтверджується копією рішень Підпечерівської сільської ради від 13 травня 1993 року та від 23 грудня 1999 року, копіями Державних актів на право власності на земельну ділянку (т.3 а.с.12-37), даними графічних матеріалів щодо розташування цих земельних ділянок, довідками Підпечерівської сільської ради, долученими до позовної заяви, а також в засіданні апеляційного суду від 11 липня 2016 року №645, №646, №647, №648, №649, №650, №651. При цьому в останніх відображені дані погосподарських книг с. Підпечери з окремими особовими рахунками господарств позивачів.

Наявність в користуванні та на праві власності цих ділянок у позивачів не заперечили в судовому засіданні сам відповідач та його представник, зауваживши при цьому про можливість заїзду до них іншою дорогою - вул. Підлуською.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачі посилалися на те, що внаслідок передачі у приватну власність ОСОБА_12 земельної ділянки площею 0,0988 га йому передано і частину громадської дороги - проїзду, що існував між його та сусіда ОСОБА_18 господарствами. Оскільки можливість використання іншого заїзду відсутня, то вони позбавлені права користуватися своїми земельними ділянками, які знаходяться в урочищі «Зарудка».

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.2004 року відповідач ОСОБА_12 є власником домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.140,141).

Згідно заяви ОСОБА_12 про приватизацію земельних ділянок 25 листопада 2004 року Підпечерівською сільською радою прийнято рішення про передачу відповідачу безоплатно у власність земельної ділянки площею 0,34 га, в т.ч. для будівництва та обслуговування житлового будинку - 0,09 га та для ведення підсобного господарства - 0,25 га по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.187).

Відповідно до рішення Підпечерівської сільської ради від 12 листопада 2008 року у зв'язку з уточненням площі земельних ділянок, які визначались при проведенні підготовчих робіт по виготовленню державних актів на право власності на земельні ділянки затверджено матеріали земельної кадастрової інвентаризації земельних ділянок, які передані у приватну власність, згідно з рішенням сесії від 25 листопада 2004 року. Також передано у власність ОСОБА_12 земельну ділянку площею 0,0988 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (т.1 а.с. 186).

Як видно з матеріалів технічного звіту по землеустрою з інвентаризації земельної ділянки та підготовці матеріалів до видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_12 (долучених в засіданні апеляційного суду при попередньому розгляді справи ), зокрема акту передачі межових знаків та встановлення меж земельної ділянки гр. ОСОБА_12 від 14 вересня 2008 року в присутності землекористувача та представників суміжних землекористувачів цього дня встановлено межі земельної ділянки відповідача та опис положення її на місцевості, а саме: від Г до Д- землі сільської ради (заїзд), від Д до Е - ОСОБА_19(т.2 а.с. 128- 141). З пояснень відповідача та його представника наявність цього заїзду свідчить про використання його виключно до господарства батьків.

Встановлено, що на підставі вказаного рішення відповідачу 1 вересня 2010 року видано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку (т.1 а.с.139). При цьому як вбачається із плану меж земельної ділянки ОСОБА_12 по лінії від точки Г до точки Д зазначено землі сільської ради (заїзд), від точки Д до точки Е земельна ділянка відповідача межує із земельною ділянкою ОСОБА_19, від точки Е до точки А - землі сільської ради (дорога).

В той же час, як підтверджується технічною документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_18 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2 (т.2 а.с.1 -39) вздовж межі від точки А до точки Б вказано землі сільської ради (дорога). Інформація про межування земельної ділянки ОСОБА_18 із земельною ділянкою відповідача відсутня. Наявність спірного проїзду також передбачена і свідоцтвом про забудову садиби від 26.05.1981 року ОСОБА_20 (т.1 а.с.59-60), власником якої в подальшому став ОСОБА_18

Наведену обставину також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки.

Крім того, перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційним судом оглянуто план с. Підпечери (1973-1974 роки), розроблений Укрземпроектом, викопіровку з якого долучено до матеріалів справи, та генеральний план с. Підпечери за 1987 рік, виконаний Івано-Франківською філією «Діпроміст», що витребовувався місцевим судом. Відповідно до вказаних планів з'ясовано, що між господарствами ОСОБА_12 та ОСОБА_18 відображено спірний проїзд, та натомість не відображено будь-якого іншого заїзду для можливості використання позивачами за призначенням своїх земельних ділянок.

Наявність проїзду між господарствами ОСОБА_18 та ОСОБА_12 підтверджується і планом (схемою) земельних ділянок в с. Підпечери по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 розробленою товариством з обмеженою відповідальністю «Гектар ІФ» на замовлення відповідача ОСОБА_8 та долученою представником останньої у судовому засіданні апеляційного суду. Такий відображений по всій довжині меж земельних ділянок відповідача та ОСОБА_18 і його площа складає 0,0147 га. При цьому з'ясовано, що межі їх земельних ділянок, а також межа частини земельної ділянки ОСОБА_12, яка позначена як проїзд з АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 відповідають генеральному плану с. Підпечери Тисменицького району, виконаному Івано-Франківською філією «Діпроміст» в 1987 році.

За таких обставин не заслуговують на увагу посилання представника апелянта щодо неналежності вказаного доказу, оскільки така схема складалася без участі його довірителя.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта щодо відсутності вказаного проїзду, що підтверджується викопіюванням з генплану с. Підпечери за 2009 рік, оскільки такий виготовлений вже після прийняття сільською радою оскаржуваного рішення від 12.11.2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_12 земельної ділянки, в тому числі і спірної. Не відображає цієї обставини і карта території села Підпечери за 1997 рік, копію якої долучено до матеріалів справи.

На думку колегії суддів неспроможними є також і твердження апелянта та його представника про те, що як план с. Підпечери (1973-1974 роки), розроблений Укрземпроектом, так і генеральний план с. Підпечери за 1987 рік, розроблений Івано-Франківською філією «Діпроміст» не можуть бути належними доказами, оскільки не затверджені у встановленому законом порядку. Як з'ясовано в засіданні апеляційного суду з пояснень представника Підпечерівської сільської ради - сільського голови Довженко Я.Д., до затвердження генерального плану села за 2009 рік саме план села за 1973-1974 рр, а також генеральний план села за 1987 рік були основним і єдиним видом містобудівної документації на місцевому рівні, призначеної для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту, та планувальним документом, який встановлює в інтересах населення та з врахуванням державних завдань напрямки і межі територіального розвитку населеного пункту тощо.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що рішенням сільської ради ОСОБА_12 передано у приватну власність земельну ділянку, до якої увійшла земельна ділянка загального користування, а тому обґрунтовано задовольнив вимоги позивачів.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Фактично всі доводи апелянта зводяться до переоцінки доказів. Будь-яких інших доказів, які б вказували на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права чи порушення норм процесуального права апелянтом не надано, як і доказів, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_12 - ОСОБА_13 відхилити, а рішення Тисменицького районного суду від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

В.М. Соколовський