У Х В А Л А

22 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

в с т а н о в и л а :

Московський районний суд м. Харкова рішенням від 24 квітня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив, визнав недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 11 вересня 2009 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, вирішив питання розподілу судових витрат.

Апеляційний суд Харківської області рішенням від 26 липня 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 24 квітня 2012 року скасував і прийняв нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_5

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року залишила без змін.

У червні 2016 року до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 29 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а також з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Для прикладу заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 й 28 січня, 4 й 18 лютого, 29 квітня, 9, 16 й 23 вересня, 29 жовтня 2015 року, 20 січня, 6 квітня 2016 року, а також постанови Верховного Суду України від 1 липня, 9 й 16 вересня 2015 року, 27 січня, 10 лютого, 16 березня 2016 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частин першої, третьої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява. Заява про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подається заява про перегляд, або з дня прийняття постанови Верховного Суду України, на яку здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Залишаючи в силі рішення суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позову, суд касаційної інстанції погодився з його висновками про те, що після ухвалення Московським районним судом м. Харкова заочного рішення від 26 травня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору комісії від 26 січня 2009 року, ОСОБА_4 повторно відчужила спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 3 грудня 2010 року. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу від 3 грудня 2010 року надавалась довідка ЖК <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_12_25/pravo1/KD0003.html?pravo=1> «Велетень» за 2010 рік, відповідно до якої ОСОБА_4 є власником квартири та на час відчуження в ній відсутні зареєстровані та проживаючи особи. Крім того, ОСОБА_5 не було надано відомостей про те, що він на час відчуження спірної квартири був зареєстрований та проживав у ній. Під час розгляду справи не встановлено місце реєстрації та проживання ОСОБА_5 на час відчуження спірної квартири. Позивачем не доведено, що після скасування заочного рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 травня 2010 року та на час ухвалення цим судом рішення від 24 квітня 2012 року продовжувалось порушення його житлових прав чи інтересів.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 й 28 січня, 4 й 18 лютого, 29 квітня, 9, 16 й 23 вересня, 29 жовтня 2015 року, 20 січня, 6 квітня 2016 року суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, які встановивши, що на час укладення спірних договорів нерухомого майна, в ньому були зареєстровані та проживали малолітні діти, згода органів опіки і піклування на здійснення таких договорів відсутня, визнали спірні договори недійсними на підставі статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статті 17 Закону України Законів України «Про охорону дитинства» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_12_28/pravo1/T012402.html?pravo=1>, статті 177 Сімейного кодексу України (далі ? СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_774/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1>), статей 203, 215 ЦК України.

У судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстави для перегляду судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У наданих для порівняння постановах Верховного Суду України від 1 липня, 9 й 16 вересня 2015 року, 27 січня, 10 лютого, 16 березня 2016 року викладено правовий висновок про те, що виходячи з положення статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», статті 9 Закону України «Про іпотеку», статей 203, 215 ЦК України відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Вирішуючи таку категорію справ судам необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору ‒ з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання; 2)ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців (продавців) щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом оспорюваних договорів. Відтак, договір, що вчинений власниками стосовно нерухомого майна, право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Висновок суду касаційної інстанції в ухвалі, яку просить переглянути заявниця, не суперечить правовим висновкам викладеним у зазначених постановах Верховного Суду України, оскільки в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року та в справах, за результатами перегляду яких Верховним Судом України прийнято надані для порівняння постанови, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 26 липня 2012 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І.Охрімчук

В.М.Сімоненко