У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, комунального підприємства «Сумське міське бюро технічної інвентаризації», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: реєстраційна служба України Сумського міського управління юстиції, Ковпаківський районний відділ м. Суми Управління державної міграційної служби у Сумській області, про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» звернулось до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 5 вересня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 58 000 доларів США зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 5 вересня 2023 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «БанкФінанси та Кредит» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки боржник зобов'язання не виконував, рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року стягнено з боржника та його фінансових поручителів на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 498 134,53 грн.

ОСОБА_4 зобов'язання не виконує і станом на 17 грудня 2013 року виникла заборгованість у сумі 101 708,64 доларів США та 3 599 253,92 грн пені.

З огляду на зазначене, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» просило в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу позивачем та виселити відповідачів з вказаної квартири.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 7 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 5 вересня 2008 року в сумі 101 708,64 доларів США та 100 000 грн, з яких: 57 021,87 доларів США - заборгованість за кредитом, 44 686,77 доларів США - заборгованість за процентами та 100 000 грн - пені, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» від свого імені будь-якій особі, з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації, встановленою суб'єктом оціночної діяльності на момент продажу, але не менше 439 300 грн, визначеної сторонами в договорі іпотеки.

Виселено ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 5 вересня 2008 року між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 58 000 доларів США зі сплатою 16% річних з кінцевим терміном повернення 5 вересня 2023 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 укладений договір іпотеки, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку банку належну їм квартиру АДРЕСА_1.

Свої зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 не виконував, у зв'язку з чим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року стягнено солідарно з боржника і фінансових поручителів на користь банку заборгованість за кредитним договором у сумі 498 134,53 грн.

На виконання рішення суду у погашення заборгованості сплачено 6 524,16 грн.

Станом на 17 грудня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 101 708,64 доларів США та 3 599 253,92 грн.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з положень договору, укладеного сторонами, ст. ст. 526, 1054 ЦК України, Закону України «Про іпотеку» та дійшов висновку про правомірність розрахунку заборгованості та наявність правових підстав для зменшення розміру пені до 100 000 грн, звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб і виселення ОСОБА_5,

З такими висновками судів першої та апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Так, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін договору іпотеки, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання і не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум шляхом звернення стягнення не передане в іпотеку нерухоме майно.

Проте, перш ніж звертати стягнення на предмет іпотеки, суду зобов'язаний відповідно до вимог закону та умов договору визначити розмір заборгованості, на погашення якої звертає стягнення на предмет іпотеки, складові цієї заборгованості і початкову ціну продажу.

Вирішуючи справу, суди виходили з того, що банк використав своє право, передбачене п. 8.4.8 іпотечного договору, на дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такий висновок не узгоджується зі змістом рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 червня 2010 року, яким достроково стягнено з боржника і фінансових поручителів 498 134,53 грн заборгованості, що виникла станом на 12 червня 2009 року, та впливає на визначення суми заборгованості, у погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки.

Виходячи зі змісту поняття ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації як форми грошового вираження його вартості, у розумінні норм ст. 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону, та з урахуванням умов договору.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_5 та відмовляючи у виселенні ОСОБА_4 і ОСОБА_6, суди попередніх інстанцій виходили з того, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя. Встановивши, що письмову вимогу про добровільне виселення ОСОБА_5 отримала 5 грудня 2011 року, яка нею залишена без виконання, суди попередніх інстанцій, вважали, що остання підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення. Оскільки доказів письмового повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 про необхідність виселення банк не надав, суди вважали вимогу про їх виселення передчасною.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погодитись не може з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ під час розгляду справи у касаційному порядку виявлено неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального справа, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а тому суд касаційної інстанції вийшов за межі доводів касаційної скарги.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-1V, так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).

Саме до цього зводяться правові висновки, зроблені Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 18 березня 2015 року (справа №6-39цс15), яка згідно зі статтею 360 ЦПК України є обов'язковою для судів, що зобов'язані узгодити свою судову практику з рішеннями Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_5, суди попередніх інстанцій, не встановили обставини придбання квартири, дійшли передчасного висновку про її виселення без надання іншого постійного жилого приміщення.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_6, суди посилались на те, що матеріали справи не містять доказів отримання ними вимоги про добровільне виселення, однак судами залишено поза увагою, що письмове попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

ОСОБА_5, звертаючись з касаційною скаргою, посилається на те, що судами не застосовано Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який 7 червня 2014 року набрав чинності.

Проте такі доводи заявника безпідставні, оскільки поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак, установлений Законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) іпотечне майно.

Вказаний Закон не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої та ухвала суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова М.І.Наумчук