АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5629/16 Справа № 209/1490/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Багабая Є.Д. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Кочкової Н.О., Черненкової Л.А.

при секретарі - Сахарову Д.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення інфляційних збитків, трьох процентів річних від суми простроченого боргу за договором позики, різниці у курсі валют та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року з відповідача на його користь в рахунок погашення боргу за договором позики стягнуто грошові кошти на загальну суму 24 209,70 грн. Рішення набрало законної сили, звернуто до примусового виконання. Проте відповідач уникає виконання грошового зобов'язання, заборгованість не сплачує.

Враховуючи наведене, просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 96 192,61 грн., яка складається із: 46 530 грн. сума курсової різниці; 25 450,50 грн. інфляційні втрати та 4 212,61 грн. три проценти річних від суми боргу в розмірі, та 20 000 грн. моральної шкоди.

Заочним рішенням Дніпровського районного суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року позов задоволено частково (а.с.27-29).

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати у розмірі 8 749,05 грн, три процента річних у розмірі 1 432,28 грн, а всього на загальну суму 10 181,33 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 101,81 грн та витрати на оплату правової допомоги у розмірі 1 174,85 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для даної справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за договором позики від 2 квітня 2013 року стягнуто 23 970 грн. у рахунок погашення суми боргу, який був визначений судом шляхом перерахунку наданої позики в розмірі 3 000 доларів США в національну валюту України. Рішення набрало законної сили, звернуто до примусового виконання, однак не виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов»язання, яке визначене договором у гривні, а не в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

Судом установлено, що в грошовому зобов'язанні ОСОБА_3 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Після ухвалення рішення Дніпровським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 6 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, правовідносини між сторонами визначені у національній валюті - гривні, оскільки стягнуто суму боргу у гривні.

Крім того, наявність судового рішення про стягнення заборгованості за договором, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов»язання залишається невиконаним належним чином відповідно до ст. ст. 526, 599 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення інфляційних втрат у розмірі 8 749,05 грн., три процента річних у розмірі 1 432,28 грн., а всього 10 181,33 грн. на підставі ст. 625 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про залишення судом без уваги курсової різниці, з якої слід обраховувати три процента річних та інфляційні втрати, та незаконну відмову у стягненні моральної шкоди, не ґрунтуються на матеріалах справи, правильність висновків суду про безпідставність таких вимог не спростовують, фактично зводяться до одностороннього тлумачення регулюючого спірні правовідносини законодавства лише на свою користь та до повторного обґрунтування заявлених ним вимог з викладенням таких же обставин і доказів, яким суд дав належну оцінку у їх сукупності відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, з урахуванням того, що законом окремо не передбачено відшкодування боржником моральної шкоди за невиконання своїх обов»язків за договором позики при відсутності в ньому таких умов, а зростання курсу долара США саме по собі, не є підставою для задоволення вимог про стягнення різниці у курсі валют, оскільки у позикодавця існувала можливість передбачити в момент укладення договорів позики зміни курсу гривні по відношенню до долара США.

Проте вирішуючи спір в частині відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не провів відповідних розрахунків та не зазначив, якими доказами підтверджена сума 1174,85 грн.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору .

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Так відповідно до ст. 1 цього закону граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40% розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Як роз'яснено в п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року " Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,88,89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно доказів, які є в матеріалах справи, а саме, квитанцій до прибуткового касового ордеру № 03/04 та 03/04-1 від 03 квітня 2015 року, за складання вказаного позову сплачено 1000 грн. та витрачено 5 годин, а за представництво інтересів в суді сплачено 2000 грн. та витрачено 10 годин, проте, по справі було призначено два судові засідання, які не відбулися у зв'язку з подання заяви представником позивача про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності, а інші квитанції про сплату витрат на правову допомогу не стосуються даної справи та були сплачені за юридичні послуги по іншій справі, тобто стягненню підлягають лише витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн., які були сплачені за складення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу підлягають зміні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 1 174,85 грн. змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн.

В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 серпня 2015 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.О. Кочкова

Л.А. Черненкова