У Х В А Л А

іменем україни

13 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Платінум Банк», публічне акціонерне товариство «Астра Банк», публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя та його поділ за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 15 липня 1998 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, у якому вони придбали нерухоме майно у вигляді нежитлових приміщень, розміщених: по АДРЕСА_1; по АДРЕСА_2; (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1») по вул. Каштановій на території комунального підприємства «Ринок Ранковий» (далі - КП «Ринок Ранковий») у м. Обухові Київської області, житлового будинку по АДРЕСА_4, земельної ділянки площею 0,6 га, розташованої по АДРЕСА_1 та земельної ділянки площею 49,79 кв. м, розташованої на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_7

Посилаючись на те, що вказане майно було придбано за час шлюбу, проте оформлено на відповідачку, позивач просив визнати це майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ його частину.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року позов задоволено. Визнано нежитлове приміщення по АДРЕСА_1; нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 нежитлове приміщення по АДРЕСА_6 нежитлове приміщення по АДРЕСА_5 нежитлове приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»), розташоване на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_7; житловий будинок по АДРЕСА_4 Київської області; земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_7 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_1; нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 нежитлового приміщення по АДРЕСА_6 нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 нежитлового приміщення (магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1»), розташованого на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_7; житлового будинку по АДРЕСА_4 Київської області; земельну ділянку площею 0,06 га по АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 49,79 кв. м, розташовану на території КП «Ринок Ранковий» по АДРЕСА_7

Рішенням апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року скасовано рішення суду першої інстанції в частині визнання нежитлового приміщення по АДРЕСА_6 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнання за ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_6 У задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року рішення апеляційного суду Київської області від 20 жовтня 2014 року в частині задоволення вимог про визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, розташованій по АДРЕСА_7 об'єктом права спільної сумісної власності та їх поділ скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Останнім рішенням апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2012 року в частині визнання нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_5 та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, розташованої по АДРЕСА_7 об'єктами права спільної сумісної власності сторін та їх поділу скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання цього майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на це майно.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції від 25 грудня 2012 року.

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано лише в частині вирішення позовних вимог про визнання нежитлового приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_5 та земельної ділянки площею 49,79 кв. м для комерційного використання, розташованій по АДРЕСА_7 об'єктами права спільної сумісної власності та їх поділ, судові рішення в іншій частині, у тому числі й рішення районного суду, не переглядаються, оскільки вже були предметом перегляду касаційним судом і залишені без змін.

У частині оскарження ухвали апеляційного суду від 01 вересня 2015 року касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 липня 1998 року і майно, яке придбано у період з 2003 року по 2011 рік, тобто за час перебування у шлюбі, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки кожного в якому є рівними.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що спірне майно придбане ОСОБА_4 як суб'єктом підприємницької діяльності і використовується нею в цій діяльності, а тому належить їй на праві особистої приватної власності.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що з 15 липня 1998 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

З 2003 року по 2011 рік ОСОБА_4 придбала нежитлове приміщення, розташоване по АДРЕСА_5 та земельну ділянку площею 49,79 кв. м для комерційного використання, розташовану по АДРЕСА_7

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що вказане майно вони придбали за час шлюбу та за спільні кошти, тому воно є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно зі ст. 320 ЦК України одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-1109цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного апеляційний суд не врахував та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив тверджень позивача про те, що нежитлове приміщення площею 49,79 кв. м по АДРЕСА_7 було придбане відповідачкою як фізичною особою, а не як суб'єктом підприємницької діяльності, за час їхнього шлюбу та за спільні кошти подружжя.

Крім того, суд не дав оцінки посиланням ОСОБА_3 про те, що площа придбаного ФОП ОСОБА_4 нежитлового приміщення по АДРЕСА_5 після перепланування, яке проводилося ними за спільні кошти, збільшилась, а також не врахував його посилань на те, що після перепланування зазначене майно було оформлено на фізичну особу ОСОБА_4 та не використовувалося нею для здійснення підприємницької діяльності.

Пославшись на висновки Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року, викладені у постанові № 6-79цс13, суд апеляційної інстанції не врахував того, що у цій постанові встановлено інші фактичні обставини, зокрема те, що спірне майно було придбано фізичною особою-підприємцем за власні кошти, тому він мав право розпоряджатися ним на власний розсуд як особистим майном.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, належним чином не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 01 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська