Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційними скаргами ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 травня 2014 року її прийнято на роботу до Державного вищого навчального закладу «Приазовський державний технічний університет» (далі - ДВНЗ «ПДТУ») на посаду молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування», згодом із 25 червня 2014 року її переведено на посаду старшого наукового співробітника цієї кафедри за строковим договором, а з 03 жовтня 2014 року вона працювала на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ». Наказом ректора ДВНЗ «ПДТУ» від 30 жовтня 2015 року № 102-43 її звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин. Підставою для звільнення стала відсутність позивача на робочому місці 22 і 23 жовтня 2015 року, що була обумовлена захистом дисертації в Одеському національному політехнічному університеті, що підтверджує поважність причини неявки на роботу в ці дні. Незважаючи на завчасне подання, 20 жовтня 2015 року, заяви про надання творчої відпустки, надання нею пояснень після приїзду із підтверджуючою довідкою учбового закладу, а також написання нею 26 жовтня 2015 року іншої заяви про надання відпустки у рахунок майбутньої планової відпустки, керівник, на її думку, ухвалив незаконне рішення про її звільнення.

На підставі вказаного, уточнивши під час розгляду справи вимоги позову, ОСОБА_3 остаточно просила скасувати як незаконний наказ про її звільнення від 30 жовтня 2015 року № 102-43, поновити її на роботі на посаді виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 жовтня 2015 року до дня ухвалення рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Судами установлено, що позивач ОСОБА_3 із травня 2014 року перебувала із ДВНЗ «ПДТУ» у трудових відносинах, працюючи на посадах: із 08 травня 2014 року - молодшого наукового співробітника кафедри «Технології машинобудування»; із 25 червня 2014 року - старшого наукового співробітника цієї кафедри на умовах строкового трудового договору; із 03 жовтня 2014 року - виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ», що є структурним підрозділом відповідача.

20 жовтня 2015 року ОСОБА_3 подала до адміністрації ДВНЗ «ПДТУ» заяву про надання творчої відпустки згідно зі ст. 16 Закону України «Про творчі відпустки».

Відповідно до наказу від 30 жовтня 2015 року № 102-43, виданого ректором ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_5, доповненого наказом від 30 жовтня 2015 року № 103-43, ОСОБА_3 звільнено із посади виконуючого обов'язки директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин, які допущено 22 і 23 жовтня 2015 року.

Підставою для видання наказу слугували доповідні акти від 22 жовтня 2015 року № 1 та від 23 жовтня 2015 року № 2, службова записка т.в.о. директора Маріупольського коледжу ДВНЗ «ПДТУ» ОСОБА_6, табель обліку робочого часу, якими зафіксовано відсутність позивача на робочому місці впродовж 22-23 жовтня 2015 року, а також отримано згоду профспілкового органу на звільнення ОСОБА_3

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 зазначила, що причини її відсутності на роботі 22-23 жовтня 2015 року були поважними - у зв'язку із її перебуванням в Одеському національному політехнічному університеті на захисті наукової дисертації 22 і 23 жовтня 2015 року в дні, які роботодавець їй ставить в провину як прогули. Від'їзду позивача передувало подання нею на ім'я керівника заяви про надання творчої відпустки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що адміністрація університету за згодою профкому на законних підставах притягнула ОСОБА_3 до дисциплінарної відповідальності за допущені прогули без поважних причин 22 та 23 жовтня 2015 року. При цьому суд урахував, що позивач не отримала згоди керівника учбового закладу на її заяву від 20 жовтня 2015 року і наказу про надання творчої відпустки для захисту дисертації в іншому місті, самовільно залишила роботу, тим самим порушила трудову дисципліну.

Крім того, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_3 вже навчалася в аспірантурі Жданівського металургійного інституту впродовж 1989-1992 років, то в даному випадку вона не підпадає під категорію працівників, яким має бути надано творчу відпустку, у розумінні п. п. 2, 4 постанови Кабінету Міністрів України від 19 січня 1998 року № 45 «Про затвердження умов, тривалості, порядку надання та оплати творчих відпусток» і ст. 77 КЗпП України, зі зберіганням за працівником середнього заробітку.

Із врахуванням вказаного суд вважав обгрунтованою резолюцію керівника ДВНЗ «ПДТУ» із запереченнями в наданні ОСОБА_3 творчої відпустки та пропозицією оформити відпустку за ст. 6 або ст. 26 Закону України «Про відпустки» (в рахунок щорічної основної відпустки або відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін).

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, що у встановленому законом порядку відпустка позивача 22 і 23 жовтня 2015 року не була погоджена із керівником (не отримано згоди у вигляді наказу), що, на думку апеляційного суду, обґрунтовано поставлено в провину позивачеві як прогули, а захист дисертації, на який як на поважну причину посилається позивач, не є тією обставиною непереборного характеру, яка б на законних підставах звільняла позивача від виконання трудових обов'язків визначеного обсягу, обумовлених договором, та відповідальності за їх невиконання, що унеможливлювало б виконання нею роботи без шкоди для здоров'я.

При цьому апеляційний суд в ухвалі зазначив, що захист наукової дисертації, що рекомендувався вченою радою у лютому 2015 року (протокол засідання міжкафкедрального наукового семінару кафедр «Технологія машинобудування» та «Металорезальні верстати і інструменти» ДВНЗ «ПДТУ» від 03 лютого 2015 року № 1) задля здобуття безпосередньо позивачем наукового ступеня не обумовлювалося необхідністю учбового закладу, не охоплювалось посадовою інструкцією позивача як працівника з числа педагогічного складу, безпосередньо не пов'язано з навчальним процесом та характером роботи ОСОБА_3 з організаційного керівництва коледжем.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що звільнення позивача стало результатом недбайливого ставлення її до своїх трудових прав і обов'язків та вимог трудової дисципліни в учбовому закладі, внаслідок невиконання процедури узгодження із роботодавцем незапланованої графіком по учбовому закладу відпустки.

Однак із вказаними висновками неможливо погодитися з огляду на таке.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в абз. 1 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Проте на порушення вимог ст. ст. 213-215 ЦПК України поза увагою й належною правовою оцінкою суду залишилися причини відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року, а саме у зв'язку із захистом наукової дисертації, що мало місце в Одеському національному політехнічному університеті, про що вона повідомила керівництво ДВНЗ «ПДТУ» заявою від 20 жовтня 2015 року, і такі причини не можна вважати неповажними, а факт відсутності на роботі за вказаних причин - такою обставиною, яка б давала підстави для звільнення позивача з роботи за прогули без поважних причин.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, помилковим є висновок суду про визнання неповажними причин відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року та наявності підстав для її звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційну скаргу позивача і залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд усупереч вимогам ст. ст. 303, 304 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, що призвело до неправильного вирішення справи.

Зокрема, апеляційний суд помилково вважав доведеним факт настання негативних наслідків для робочого процесу від відсутності позивача на роботі 22 та 23 жовтня 2015 року у вигляді того, що, як зазначив суд, протягом двох днів керівник змушений був вживати заходів для заміни відсутньої ОСОБА_3, адже цей факт не доведений належними та допустимими доказами згідно з вимогами ст. ст. 58-59 ЦПК України, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, крім того, суд не з'ясував питання про те, чи завдано роботодавцю будь-яких інших негативних наслідків.

Крім того, апеляційний суд у достатньому обсязі не перевірив доводів апеляційної скарги про неможливість подання нею раніше ніж 20 жовтня 2015 року заяви про надання відпустки через довготривале лікування із червня до жовтня 2015 року.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до апеляційного суду з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак