Справа № 755/1386/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" травня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Костів Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 про звільнення майна з під-арешту та вчинення певних дій,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області та ОСОБА_2 з вимогами: «Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, яка перебуває в іпотеці АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до Іпотечного договору №152ІФ/18.05.2007 від 17.05.2007 року. Виключити з Акту опису й арешту майна квартиру АДРЕСА_1. Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № НОМЕР_2, дата реєстрації запису 20.01.2014 року, об'єкт обтяження - невизначене майно, все майно, власник - ОСОБА_4, обтяжувач та заявник - ВПВР ГТУЮ у Луганській області».

21 квітня 2016 року представником позивача ОСОБА_3 подана до суду заяву про зміну предмету позову, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд: «Звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, яка перебуває в іпотеці АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відповідно до Іпотечного договору від 17.05.2007 року, накладеного згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 січня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового викання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Курінним О.О. Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № НОМЕР_2, дата реєстрації запису 20.01.2014 року, об'єкт обтяження - невизначене майно, все майно , власник - ОСОБА_4, обтяжувач та заявник - ВПВР ГТУЮ у Луганській області». (а.с.68-69)

Представник позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, з урахуванням заяви про заміну предмету позову, пояснив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором на користь АТ «Банк «Фінанси та Кредит». В межах процедури виконавчого провадження, 20.01.2014 року державним виконавцем була винесена постанова про накладення арешту на все майно боржника. Разом з цим, на забезпечення виконання вимог кредитного договору, за яким відбувається примусове стягнення грошових коштів, між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_2 був укладений Іпотечний договір №152ІФ/18.05.2007 від 17.05.2007 року, згідно якого в іпотеку Банку була передана квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1. АТ «Банк «Фінанси та Кредит», скориставшись своїм правом іпотекодержателя в порядку, встановленому ст.ст. 36,37 Закону України «Про іпотеки», звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно за АТ «Банк «Фінанси та Кредит». На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на ОСОБА_2 та визнано за АТ «Банк Фінанси та Кредит» право власності на цю квартиру. 17 травня 2015 року АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України для проведення державного реєстрації права власності на нерухоме майно, однак державним реєстратором винесено рішення про відмову у проведенні реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з наявністю постанови державного виконавця про накладення арешту на все майно боржника ОСОБА_2 в межах процедури виконавчого провадження №41420999.

Представник відповідача - Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Луганській області, в судове засідання не з'явився, відповідач про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 11 травня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» Товариство з обмеженою відповідальністю (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №241-07-ПК, за умовами якого Банк надав Позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні кошти в сумі 99000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 14,8 процентів річних. (а.с. 5-7)

В забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору, 17 травня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» Товариство з обмеженою відповідальністю та ОСОБА_2 було укладено Іпотечний договір № 152ІФ/18.05.07, за умовами якого Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю наступне нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 10-11)

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому, вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

31 грудня 2013 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Курінним О.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (виконавче провадження №41420999) щодо примусового виконання виконавчого листа №2/435/1061/13, виданого 16 грудня 2013 року Жовтневим районним судом м. Луганська про стягнення з ОСОБА_2, ОСОБА_6 у солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» суму заборгованості за кредитним договором №241-074-ПКЛ від 11.05.2007 року у розмірі 7 539 998 грн. 96 коп., судові витрати, понесені ними при звернені до суду з позовом, а саме: судовий збір у розмірі 1 700 грн. 00 коп. та витрати на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 250 грн. 00 коп., а всього стягнути 7 541 948 грн. 96 коп. (а.с. 39).

08 січня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Курінним О.О., в межах виконавчого провадження №41420999, винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення 7541948,96 грн. (а. с. 40)

Зміст права власності, згідно зі ст. 317 Цивільного кодексу України, складають повноваження володіння, користування, та розпорядження об'єктом права власності.

Перелічені повноваження безпосередньо пов'язані з іпотекою у зв'язку з тим, що права передачі майна в іпотеку, користування заставленим майном та володіння складають зміст права власності і здійснюються з врахуванням положень інституту права власності та речових прав. Цивільним кодексом України закріплено принцип належності майна певним особам -власникам, який визначає порядок придбання майна у власність, зміст, обсяг і способи здійснення повноважень власника, встановлює способи охорони та захисту власності.

Інститут застави, якою є іпотека, зокрема, визначає порядок позбавлення права власності заставодавця, порядок реалізації заставленого майна, можливість передання його у власність заставодержателю у разі невиконання боржником основного зобов'язання, тобто приведене стосується заставних правовідносин.

З наведеного можливо зробити висновок про те, що іпотека по своїй правовій природі є речовим правом, бо також містить норми, які в поєднанні з положеннями щодо права власності, регулюють питання припинення права власності іпотекодавця і забезпечення майнових інтересів іпотекодержателя із заставленого майна.

Таким чином, при зверненні стягнення на предмет іпотеки, даний інститут трансформується у речове право щодо розпорядження предметом іпотеки, яке характеризується можливістю розпорядитися майном іпотекодавця, в тому числі, шляхом його продажу третій особі, прийняття у власність, що притаманно тільки інституту права власності.

У статті 395 Цивільного кодексу України, яка містить перелік речових прав на чуже майно, зазначено, що законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Таким чином, одним з таких речових прав, є право іпотеки, яке встановлене Цивільним кодексом України та Законом України "Про іпотеку".

17 листопада 2014 року Святошинський районний суд м. Києва ухвалив рішення про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки. В рахунок погашення частини заборгованості ОСОБА_2 перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 241-07-ПК від 11.05.2007 року пропорційно вартості предмета іпотеки, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 119,0 кв. м. та житловою площею 68,1 кв. м., що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_2) шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (м. Київ, вул. Артема, буд. 60, ) за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; Передати в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 119,0 кв.м. та житловою площею 68,1 кв. м., до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»». (а.с. 12-13)

Відповідно до ч.3 та ч.5 ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження", з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом; у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» усі дії в рамках виконавчого провадження в тому числі передбачених ч. 3 ст. 10, п. 1, ч.1 ст. 32, ст.ст. 52-64 вказаного Закону, здійснюються виключно стосовно майна, яке належить боржнику.

Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).

Згідно ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За змістом ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи викладене, суд вважає доведеним той факт, що об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», ці обставини встановлені рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2014 року, яке ухвалене в межах розгляду цивільної справи №759/11540/14-ц, за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2, третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому в силу положень ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не потребують доказування в межах даного спору.

Відповідно до даних, які внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, накладено обтяження у вигляді заборони відчуження на нерухоме майно.

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд вважає правомірним пред'явлення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» вимог до відповідача ОСОБА_2 щодо звільнення з-під арешту квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки позивач є власником спірної квартири, яка перебуває під арештом, накладеним державним виконавець під час примусового виконання рішення суду, що позбавляє позивача права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, тому в цій частині позов підлягає задоволенню .

За змістом ст.ст. 30-33 Цивільного процесуального кодексу України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи не визнаного права.

Таким чином, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

У відповідності до ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Виходячи з аналізуючи вищенаведених норм чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем безпідставно пред'явлено вимоги до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області, оскільки відповідний відділ державної виконавчої служби є неналежним відповідачем у цивільно-правовому спорі при вирішенні питання про звільнення майна з під арешту, оскільки вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними, відповідно до правил судової юрисдикції, позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту, а пред'явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до положень ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Разом з тим, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис № НОМЕР_2, дата реєстрації запису 20.01.2014 року, об'єкт обтяження - невизначене майно, все майно, власник - ОСОБА_2, обтяжував та заявник - ВПВР ГТУЮ у Луганській області, оскільки до повноважень суду не відноситься вчинення дій з реєстрації/припинення обтяжень нерухомого майна.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 про звільнення майна з під-арешту та вчинення певних дій, підлягає задоволенню частково в частині вимог щодо звільнення з під арешту квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», накладений на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Курінним О.О. від 08 січня 2014 року ВП №41420999, в іншій в частині позовних вимог відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 328, 395, Цивільного кодексу України, ст.ст.1, 2, 11, 60 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.1, 4, 10, 11, 30-33, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_2 про звільнення майна з під-арешту та вчинення певних дій, задовольнити частково.

Звільнити з під арешту квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит», накладений на підставі постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Курінним О.О. від 08 січня 2014 року ВП №41420999.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва , протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я