"06" липня 2016 р. м. Чернівці
судді Яремка В.В.
у справі за позовом ОСОБА_1 до Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог Вижницька державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним за апеляційними скаргами Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівцької області, ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 09 листопада 2015 року
За наслідками апеляційного розгляду справи апеляційні скарги відповідачів задоволено частково.
Рішення Вижницького районного суду від 09 листопада 2015 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задоволено.

Заповіт, складений від імені ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, від 10 березня 2015 року, посвідчений секретарем Вашківецької міської ради Вижницького району Чернівецької області ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за №49, визнано недійсним.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Вашківецької міської ради про визнання заповіту недійсним відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Вважаю, що апеляційним судом підставно відмовлено у позові до Вашківецької міської ради про визнання заповіту недійсним, оскільки міська рада не є належним відповідачем у спірних правовідносинах.

Водночас, апеляційний суд помилково погодився з висновком суду першої інстанції про доведеність позову та задовольнив позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Позов у даній справі про визнання заповіту недійсним предявлено з тих підстав, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, заповіт ним не підписувався.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у відповідній частині, виходив з доведеності факту підписання заповіту не заповідачем, а іншою особою, невідповідності волевиявлення заповідача його волі.

Доведеність позову суд першої інстанції обгрунтував єдиним доказом - висновком судової почеркознавчої експертизи №2894 від 15 жовтня 2015 року, проведеної експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (а.с.127-128).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно указаного висновку експерта, на підставі якого суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову, підпис від імені ОСОБА_3, розташований в графі «Підпис» в заповіті від 10 березня 2015 року виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою

До висновку про підписання заповіту іншою особою експерт дійшов внаслідок того, що вважав достовірними вільними зразками підпису ОСОБА_3 підписи, що містяться у авансових звітах за 2001 рік від 21 серпня, 27 серпня, 24 серпня, 15 серпня, 31 серпня; на відрядженнях за 2001 рік від 15 серпня, 24 серпня, 30 серпня, 20 серпня, договорі-згоді, електрофотографічній копії примірника заповіту від 18 лютого 2015 року, які в ході розгляду справи надав позивач.

Відповідачі та їх представники оспорювали обґрунтованість висновку експертизи.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув та не дав оцінки указаному висновку експертизи.

Зокрема, суд не звернув уваги, що експертиза проведена без наявності документів, що мали витребовуватися, на підставі зразків підпису спадкодавця значної давності та зразків підписів, достовірність яких оспорюється відповідачами.

За клопотанням відповідачів в ході апеляційного розгляду справи була проведена повторна експертиза, а за клопотанням позивачки - додаткова судова почеркознавча експертиза, проведені експертом Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Управління МВС України у Чернівецькій області.

У висновку повторної експертизи № 172-К від 16 березня 2016 року (а.с.284-287) експерт зазначив, що підписи від імені ОСОБА_3, розташовані в графі «Підпис» у двох примірниках заповіту від 10 березня 2015 року, в рядку під № 49 реєстру для реєстрації нотаріальних дій Вашківецької міської ради за 2015 рік ймовірно виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Експерт також зазначив, що відповісти на питання в категоричній формі не виявилося можливим у звязку з відсутністю достатньої кількості вільних зразків підпису спадкодавця, наближених за часом виконання до досліджуваних підписів.

Отже, указаним висновком доводи позивачки ОСОБА_1 про неналежність підпису у заповіті спадкодавцю, відсутність його волі на складання заповіту не підтверджені.

У додатковому висновку №900-К від 20 травня 2016 року (а.с. 328-331) той же експерт дав висновок у категоричній формі, що підписи від імені ОСОБА_3 у двох примірниках заповіту від 10 березня 2015 року, в рядку під № 49 реєстру для реєстрації нотаріальних дій Вашківецької міської ради за 2015 рік виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з наслідуванням його підпису.

Апеляційний суд погодився з таким висновком, зазначивши, що він належним чином мотивований, зроблений на підставі зразків почерку та підпису спадкодавця, максимально наближених до дати складання заповіту від 10 березня 2015 року.

Разом з тим, апеляційний суд не звернув уваги, що додатковий висновок суперечить висновку повторної експертизи, а експерту для проведення додаткової експертизи був наданий як зразок підпису та почерку документі з назвою «Договір дарування» від 3 лютого 2015 року, належність якого спадкодавцю відповідачами оспорюється.

Зразок почерку та підпису у вказаному документі не є вільним та достовірним у розумінні п.1.4. Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08 жовтня1998 року.

Оцінюючи додатковий висновком експертизи, апеляційний суд не взяв до уваги того, що вільних зразків підписів спадкодавця максимально наближених до часу посвідчення оспорюваного завовіту було обмаль, станом на 10 березня 2015 року спадкодавець хворів, перебував у лежачому стані, а тому його почерк та підпис міг відрізнятися від тих, що вчинялися у звичайних умовах.

Не враховано, що експерт не міг дати відповіді на питання про те, чи могла обставина виконання підпису заповідачем у стані лежачи, хворобливому стані вплинути на зміни окремих елементів його підпису, якщо такі зміни мали місце.

Отже, висновок суду першої та апеляційної інстанції про те, що підпис на оспорюваному заповіті вчинено не спадкодавцем, а іншою особою зроблено на неналежних доказах й фактично ґрунтується на припущеннях, що суперечить нормі ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Разом з тим, зміст позовних вимог ОСОБА_1 свідчить про те, що вона виходила з припущення про незаконність оспорюваного заповіту.

Позивачкою не доведено відсутності волевиявлення спадкодавця на складання нового завіту, невідвідування службової особи, яка посвідчувала заповіт, спадкодавця 10 березня 2015 року.

Такі доводи позивачки спростовуються наявністю заповіту, який за формою та змістом відповідає ст. ст. 1247, 1251 ЦК України, записами у книзі реєстрації нотаріальних дій за вказану дату.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. ст. 225, 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Проте позивачкою позов про визнання заповіту недійсним не обґрунтувався обставинами, які наведені у ст. ст. 225, 231 ЦК України.

Тому, за наслідками апеляційного розгляду справи апеляційний суд мав підстави для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним.

Суддя В. В. Яремко