Справа № 274/1814/14-ц
Провадження № 2/0274/1347/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.07.2016 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Щербака Д.С., за участю секретаря Поступайло Х.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві цивільну справу за обєднаними позовами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення та виселення, та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів, -

в с т а н о в и в:

Позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) через свого представника звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 10.10.2006 року між позивачем та відповідачем-1 ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № ZRSWGA00000067 (далі кредитний договір), відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 77.700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11.10.2010 року, а відповідач зобов`язалаcя повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачці кредитні кошти у вищевказаній сумі.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачем-1, відповідачем-2 ОСОБА_2, відповідачем-3 ОСОБА_3 10.10.2006 року було укладено договір іпотеки № ZRSWGA00000067 (далі договір іпотеки). Згідно з договором іпотеки відповідачі надали в іпотеку квартиру загальною площею 40.30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям (відповідачам) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності. В порушення зазначених норм закону та умов договору, відповідач-1 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим, станом на 14.03.2014 року утворилась заборгованість в сумі 493.123,61 грн.

Позивач в рахунок погашення заборгованості просить звернути стягнення на зазначений предмет іпотеки, виселити відповідачів із спірної квартири та стягнути з відповідачів судові витрати.

Крім того, відповідачі заявили зустрічний позов про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів посилаючись на те, що характер правовідносин які склалися між ними, та засудженними за вироком Бердичівського міськрайонного суду від 05.11.2013 року, при вчиненні правочинів на отримання кредитних коштів свідчать про те, що вони мали спотворене уявлення про обставини, які мали місце. Укладаючи кредитний договір, вони не правильно сприймали субєктів правочину, правові наслідки, що обумовлені цим правочином, оскільки вважали, що правочин вчиняється для отримання коштів засудженними, які будуть нести правові наслідки правочину. Таке не правильне сприйняття ними стало наслідком зщлочинних дій засуджених та вплинуло на їх волевиявлення, яке таким чином не було ні вільним, ні таким, що відповідало намірам субєктів правочину, і за відсутності вказаних обставин правочини з банком не були б укладені (том 1 а.с.106-115).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18.05.2015 року вказані вище позови були обєднані в одне провадження (том 1 а.с.118)

Представник позивача за довіреністю за первісним позовом в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, підтримав позовні вимоги, просив суд їх повністю задовольнити.

Представник відповідачів за довіреністю за зустрічним позовом в судове засідання не зявився, надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, просив суд первісні позовні вимоги банку залишити без задоволення та застосувати строки позовної давності. Заявлені позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі.

В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, 10.10.2006 року між позивачем та відповідачем-1 був укладений кредитний договір № ZRSWGA00000067, відповідно до умов якого позивач надав кредит у розмірі 77.700,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 11.10.2010 року, а відповідач-1 зобов`язалаcя повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки, та в порядку, встановлених кредитним договором (том 1 а.с.20-23).

Позивач свої зобов`язання виконав та надав відповідачу-1 кредитні кошти у вищевказаній сумі.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачами 10.10.2006 року було укладено договір іпотеки № ZRSWGA00000067. Згідно з договором іпотеки відповідачі надали в іпотеку квартиру загальною площею 40.30 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям на праві власності на підставі свідоцтва про право власності (том 1 а.с.27-30). В порушення зазначених норм закону та умов кредитного договору, відповідач-1 зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала та у зв`язку з чим, станом на 14.03.2014 року утворилась заборгованість в сумі 493.123,61 грн.(том 1 а.с.8-11).

Договір є кредитним договором, за яким позивач зобов`язується надати грошові кошти відповідачу у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.1054 Цивільного Кодексу України та ч.2 ст.1050 ЦК України, а також умов укладеного договору, банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Згідно з ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч.1 ст.38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцю. Одночасно суд має право виселити мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Таким чином з огляду на вказане, суд вважає позов підставним.

Разом з тим, відповідач-1 по справі за первісним позовом звернулась до суду з заявою про застосування строку позовної давності відповідно до ст.256 ЦК України, частин першої та пятої статті 261 ЦК України, частини четвертої статті 267 ЦК України (том 1 а.с.110-111).

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п.1. та п.3.1 кредитного договору сплата за кредитом здійснюється щомісяця. Як вбачається з наданного позивачем розрахунку заборгованності, останній платіж за кредитним договором здійснено 17.09.2007 року, а дія кредитного договору закінчилася 11.10.2010 року.

Враховуючи наведені вище обставини, початок перебігу строку позовної давності настав 09 жовтня 2007 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу, та сплинув у жовтні 2010 року.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позов.

При цьому, суд не вбачає підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності для звернення з позовною заявою до суду представником позивача (банка), оскільки зазначені у заяві обставини зокрема, накладення арешту на спірну квартиру в рамках кримінальної справи за постановою слідчого від 20.09.2008 року, та суду від 17.12.2009 року, а також факт звернення позивача з позовом у кримінальній справі про стягнення збитків по вказанному кредиту з винних осіб у кримінальній справі, які не були сторонами кредитного договору, жодним чином не перешкоджали позивачу у зверненні з позовом до суду в межах строків позовної давності саме до відповідачів, та задовільнити свої вимоги за основним зобовязанням, вимагати при цьому повернення всієї суми кредиту, у разі порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту.

Крім того, рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 28.09.2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16.12.2015 року в задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у звязку із спливом позовної давності. В задоволені зустрічного позову позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено за безпідставністю (том 1 а.с.162-164, 190-192).

Разом з тим, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.05.2016 року вказані рішення скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (том 2 а.с.21-23).

Підставою для такого рішення суд зазначив неповне дослідження вироку у кримінальній справі. Зокрема, суди не встановили, що саме було предметом стягнення із засуджених осіб, за якими правовідносинами відбувалось це стягнення та в якій частині цивільний позов банку залишено без розгляду. З урахуванням встановленого, суди мали б вирішити питання, чи мав банк взагалі підстави для звернення до суду з позовом про стягнення боргу з відповідачів, якщо його цивільний позов було задоволено до винних (засуджених) осіб.

Проте, дослідивши вирок Бердичівського міськрайонного суду від 05.11.2013 року слідує, що за епізодом по факту заволодіння коштами та майном відповідачів ОСОБА_1К, ОСОБА_2, ОСОБА_3 банк звернувся із позовом лише до засуджених. Зважаючи на ту обставину, що вони не були стороною договору, у справі засудженим інкримінується заволодіння коштами потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3А, а не банку даний позов у вказаній частині залишено без розгляду (том 1 а.с.112-115).

Зважаючи на вище викладено строки позовної давності не переривалися, так-як позов у кримінальному провадженні був заявлений до інших осіб.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги щодо визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, суд виходить з наступного.

Згідно ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається недійсним.

Виходячи зі змісту ст.230 ЦК України, неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину, є встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони, ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину.

Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб, при цьому такий вплив на потерпілого має чинитися з відома або на прохання другої сторони правочину.

Як вбачається з матеріалів справи та доводів позивача, обманні дії щодо позивача було здійснено третьою стороною за власною ініціативою, треті особи якими є засуджені за вироком Бердичівського міськрайонного суду від 05.11.2003 року, не були представниками сторони правочину при його вчиненні, а тому суд вважає, що підстав для визнання правочину недійсним немає.

Доказів того, що відповідач спонукав позивачів до вчинення правочинів, а саме укладення кредитного та іпотечного договорів, і при цьому навмисно ввів позивачів в оману щодо обставин правочину які мають істотне значення, позивачі суду не надали, і таких доказів не добуто в судовому засіданні, а тому суд постановлює рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.209-215ЦПК України ст.ст.230, 256, 267, 1050, 1054 Цивільного кодексу України суд,-

в и р і ш и в:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» доОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 та виселенні залишити без задоволення у звязку зі спливом позовної давності.

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів залишити без задоволення за безпідставністю.

Рішення може бути оскарженим до Апеляційного суду Житомирської області протягом 10 днів через Бердичівський міськрайонний суд. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайсуд у 10-тиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Щербак