АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7133/16 Справа № 206/2461/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Зайченко С. В. Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Прозорової М.Л.,

за участі секретаря: Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ сумісного майна подружжя, вказавши, що з 03 серпня 2003 року по 04 травня 2011 року вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу вони придбали сумісне майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, покупцем квартири був зазначений ОСОБА_2 З моменту придбання квартири вона проживала в ній разом з відповідачем та їх дитиною. Сім'я їх розпалася ще в 2006 році, а з 2007 року відповідач в спірній квартирі не проживає. Відповідач з нею не спілкується, її право власності на половину спірної квартири не визнає, не бажає вирішити питання поділу спірної квартири. Тому, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 29,8 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину квартири загальною площею 29,8 кв.м., житловою площею 14,7 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог - відмовити.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, відповідно до вимог ст.308 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03 серпня 2003 року, який було розірвано 04 травня 2011 року (а.с.4,5).

В період шлюбу сторони придбали нерухоме майно квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.07.2004 року.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником вищезазначеної квартири значиться ОСОБА_4 (а.с.7).

Вказана квартира складається з однієї кімнати , загальною площею 29,8 кв.м., житлова площа 14,7 кв.м. (а.с. 8-9).

Судом встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрована на відповідачеві ОСОБА_2, однак даний факт не спростовує презумпції належності вказаної квартири до спільної сумісної власності подружжя. Як вже було встановлено судом шлюб між сторонами розірвано, однак в результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, але правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім - спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя, тобто спірна квартира належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. Тобто сторони мають право на поділ вищевказаної квартири, щляхом визнання за кожним із них частки у цьому майні. За взаємною згодою сторони вказану квартиру не розділили. При поділі квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості, та зазначив, що згідно викладеного, враховуючи те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, належить сторонам на праві спільної сумісної власності,та є неподільною річчю, а відповідно не може бути поділено між сторонами в натурі, відповідно до їх часток, суд вважав за доцільне визнати ідеальні частки сторін у цьому майні без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності, а відтак дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

Посилання апеляційної скарги на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду, є необґрунтованими, та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо строку позовної давності у правовідносинах заявлених позивачкою у даному спорі районний суд правильно та обґрунтовано послався на відповідний правовий висновок, який викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, та який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Позивачка пов'язує момент обізнаності про порушення майнового права позивача з поданням нею дійсного позову 29 квітня 2016 року, оскільки до моменту звернення останньої з позовом, відповідач її право власності на належну їй частину квартири не оспорював.

Відповідачем вказані обставини не спростовано та не наведено доводів того, що до моменту звернення до суду з дійсним позовом між сторонами був спір стосовно спірної квартири. Ті доводи представника відповідача, що позивач дізналась про порушення свого права ще у травні 2007 року, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, судом до уваги не приймаються, оскільки особисті стосунки сторін, ніяким чином не впливають на їх майнові права, на що також звертав увагу відповідача місцевий суд в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З урахуванням встановлених обставин по справі апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пленум ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», у п.п.36,37 роз'яснив, що за змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, та не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Також, колегія суддів зазначає, що обраний позивачкою спосіб захисту свого цивільного права, а саме: про визнання права власності на 1/2 частину спільно нажитого майна подружжя не пов'язаний безпосередньо із самим фактом порушення цього права, а тому до цих правовідносин позовна давність не застосовується, а відтак, і не переривається, оскільки позов про визнання права власності є превентивною формою захисту права. Такий позов може пред'являтися, коли право ще не було порушене, але ця загроза існує.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, оскільки вони не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції цих норм, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Окрім того, за ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірив та надав їм належну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, справа розглянута в межах позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,315,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 15 серпня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: