Справа № 495/4781/16-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

05.09.2016 м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого - одноособово судді Боярського О.О.,

при секретарі Рачицькій І.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Білгород Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що 05.09.2014 року ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5 000 дол. США, на підтвердження чого було складено розписку. В грудні 2014 року відповідач повернула позивачу борг в розмірі 2 000 дол. США, борг у розмірі 3000 дол. США зобов'язалася повернути впродовж трьох місяців. До теперішнього часу відповідач не повернула позивачу борг за договором позики, що стало підставою для звернення останньої до суду із вказаним позовом.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення позовної заяви ОСОБА_1 заперечував з підстав її необгрунтованості, зазначив, що відповідач жодним чином не порушила права позивача, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Дослідивши матеріали справи та всі надані докази, встановивши характер правовідносин, що склалися між сторонами, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні представників сторін, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи розписки (а.с. 8) 05.09.2014 року ОСОБА_5 надала ОСОБА_2 в борг 5 000 дол. США.

Також наявна копія розписки (а.с.9) відповідно до якої ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 9 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із наданих позивачем посьмових доказів (розписок) вбачається, що договірні зобов'язання виникли саме між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у зв'зку із укладенням останніми договору позики.

Із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 звернулася до суду саме ОСОБА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено основні способи захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на положення зазначених норм та принцип диспозитивності у цивільному судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Проте, звертаючись до суду, позивач вказує у позовній заяві предмет та підстави позову, тобто, самостійно визначає, яке його право, на його суб'єктивну думку, є порушеним, та в який спосіб належить здійснити судовий захист порушеного права.

Натомість, вирішуючи спір, судам належить з'ясувати наявність порушеного права позивача та відповідність обраного ним способу захисту порушеного права способам, визначеним у законодавстві.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

У відповідності до ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки, як вже було зазначено вище зобов'язальні правовідносини виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_2. Позивач ОСОБА_1 не була стороною спірного договору позики, а отже відповідачем жодним чином не порушені права позивача, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 15,16, 509, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя