АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичана А.І.

суддів: Лисака І.Н., Міцнея В.Ф.

секретар Скакун К.В.

за участю представника ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 липня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач зазначав, що відповідно до укладеного між сторонами договору № CVH0GF00000160 від 03 серпня 2005 року відповідач ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 213 300,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 01 серпня 2025 року.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач ОСОБА_3 03 серпня 2005 року уклали договір іпотеки за №CVH0GF00000160, згідно якого відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: м. Чернівці, Бульвар Героїв

____________________________________________________________________

22ц-1223/2016 р. Головуючий у 1 інстанції Чебан В.М.

Категорія 27 доповідач Владичан А.І.

СталінградуАДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 180 000,00 грн.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 10 лютого 2015 року відповідач допустила заборгованість у розмірі 173 490,17 грн, яка складається з наступного: 136 020,04 грн - заборгованість за кредитом; 26 548,94 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 170,00 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом та 7 751,19 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на наведене, згідно уточнених позовних вимог від 12 лютого 2015 року позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 173 490,17 грн звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №CVH0GF00000160 від 03 серпня 2005 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмету іпотеки;

виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), розташованій за адресою: АДРЕСА_3. Вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVH0GF00000160 від 03 серпня 2005 року в розмірі 128 602,83 грн звернуто стягнення на квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1286,03 грн на користь ПАТ КБ «Приватбанк».

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми в розмірі 44 887,34 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відмови в задоволенні позову про виселення скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій часині рішення залишити без змін.

Посилається на незаконність рішення в оскаржуваній частині, порушення норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, суд першої інстанції безпідставно відрахував від загальної суми заборгованості 173490,17 грн суму 44887,34 грн, яка на думку суду відшкодована ПАТ КБ «Приватбанк» як частина відсотків по позичальнику ОСОБА_3, відшкодована Чернівецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», оскільки матеріалами справи не доведено, що вищевказані кошти надійшли на погашення заборгованості за кредитним договором від 03.08.2005 року у якості відсотків а яким чином відбувався їх розподіл. З розрахунку, зробленого судом, неможливо визначити та перевірити, які саме позовні вимоги задоволено, за який період та з яких сум вони складаються.

Вказує, що судом також порушено норми матеріального права при вирішенні питання про виселення відповідачів зі спірної квартири. Посилаючись на вимоги Закону України «Про іпотеку», п. 17.12 договору іпотеки вважає безпідставною відмову суду у виселенні ОСОБА_3 з її дітьми, оскільки відповідач не надала доказів на підтвердження того, що вона та її діти були вселені а зареєстровані у спірному будинку за письмовою згодою іпотекодержателя ПАТ КБ «ПриватБанк», на момент укладення договору іпотеки малолітні діти не були зареєстровані в спірній квартирі та не мали права користування нею. Оскільки діти зареєстровані в предметі іпотеки без згоди іпотеко держателя, це є грубим порушенням договору іпотеки.

В решті рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині повністю не відповідає.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 03 серпня 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №CVH0GF00000160 (т.1 а.с.15-16). Згідно п.1.1 договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на термін по 01 серпня 2025 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 213 300,00 грн на придбання житла (трикімнатної квартири загальною площею 64,10 кв.м. в м. Чернівці, Бульвар героїв СталінградуАДРЕСА_4) у сумі 180 000 грн і на оплату страхових платежів у сумі 33 300 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 2593,12 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати.

Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 2,74% в місяць, нараховані від суми залишку непогашеної в термін заборгованості за кредитом.

При цьому, пунктом 4.1 кредитного договору передбачається, що при порушенні кожного з зобов'язань, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банкові пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні за кожний день прострочення.

Факт отримання позичальником коштів також підтверджується заявою на видачу готівки від 03.08.2005 року на суму 180 000 грн. (т.1 а.с.18) та ордером-розпорядженням №CVH0GF00000160 від 03.08.2005 року (т.1 а.с.19).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 листопада 2005 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №CVH0GF00000160 (т.1 а.с. 20-22). Згідно умов договору відповідач надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №85, котра складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 64,10 кв.м., в тому числі житловою площею 37,80 кв.м., що знаходиться в м. Чернівці, по вул. Бульвар Героїв Сталінграду, №4.

Згідно наданого позивачем розрахунку станом на 10.02.2015 року у відповідача існує заборгованість перед позивачем в сумі 173 490,17 грн., яка складається з наступного: 136 020,04 грн. - заборгованість за кредитом; 26 548,94 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3170,00 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом та 7751,19 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (т. 1 а.с. 156-159).

30 грудня 2005 року між ОСОБА_3 та Чернівецьким регіональним управлінням Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» було укладено договір №24-188 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку, згідно з умовами якого Фонд від імені держави відшкодовує частину відсотків за кредитом, що надається позичальнику на придбання житла Чернівецькою філією ПриватБанку. Креди надається згідно з кредитним договором від 03 серпня 2005 року №CVH0GF00000160 на придбання житла за адресою: АДРЕСА_5 терміном повернення 20 років (т. 1 а.с. 178).

З відповіді Чернівецького регіонального управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №269 від 25.05.2015 року (т.1 а.с. 213), вбачається, що у 2011-2013 роках вказане регіональне управління Фонду перерахувало на особистий рахунок ОСОБА_3 наступні суми часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку, наданого молодій сім'ї на придбання житла: у 2011 році 18 476,52 грн, у 2012 році 16 458,72 грн, у 2013 році 9 952,10 грн.

Також у зв'язку з тим, що в реєстрі, який ПАТ «Приватбанк» надавав фонду в 2014 році, не було проплат позичальника ОСОБА_3 протягом 3-х місяців, Фонд був змушений розірвати договір від 30 грудня 2005 року №24-188 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку ПАТ «Приватбанк» з 01 березня 2014 року. Вказана обставина також підтверджується копією наказу ЧРУ ДСФУ «ДФСМЖБ» від 06.03.2014 року №04 (т. 2 а.с. 42).

З Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 74-75) вбачається, що квартира №85 в м. Чернівці по вул. Бульвар Героїв Сталінграду, №4 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 03.08.2005 року.

Задовольняючи позов частково та звертаючи стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 128 602,83 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позов в цій частині є обґрунтованим, проте згідно відповіді Чернівецького регіонального управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №269 від 25.05.2015 року Фондом було відшкодовано ПАТ КБ «Приватбанк» частину відсотків по позичальнику в сумі 44887,34 грн., суд вважає, що від загальної суми заборгованості необхідно відняти вказану суму (173490,17 грн. - 44887,34 грн.), а, отже, остаточна сума боргу позичальника ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 10.02.2015 року складає 128 602,83 грн.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення, яким позов про звернення стягнення на предмет іпотеки в частині розміру заборгованості за кредитним договором необхідно змінити.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення вказаних норм закону та умов кредитного договору ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконує, а тому, згідно розрахунку заборгованості станом на 10 лютого 2015 року у відповідача існує заборгованість в сумі 173 490,17 грн., з яких 136 020,04 грн. - заборгованість за кредитом; 26 548,94 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 170,00 грн. - заборгованість з комісії за користування кредитом та 7 751,19 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, то відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» у банка виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими, а рішення суду про задоволенні позову в цій частині відповідає вимогам закону.

Разом з тим, як вбачається з п. 2.3 договору №24-188 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку, визначена згідно з Реєстром сума часткової компенсації за відповідний період за розпорядженням Фонду перераховується на поточний рахунок позичальника № 6866 комерційному банку, визначеному в п 1.1 цього договору після виконання позичальником в повному обсязі поточних зобовязань за кредитним договором (т. 1 а.с. 178).

Згідно з п. 1.2 кредитного договору №CVH0GF00000160 від 03 серпня 2005 року для виконання даного договору банк відкриває позичальнику рахунок 7322 для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості, кредитний рахунок 0453, рахунок по відсотках 0896, рахунок для обліку комісії 6848 (т.1 а.с. 15).

З відповіді Чернівецького регіонального управління Державної спеціалізованої установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» №269 від 25.05.2015 року (т.1 а.с. 213), вбачається, що у 2011-2013 роках вказане регіональне управління Фонду перерахувало на особистий рахунок ОСОБА_3 суми часткової компенсації відсоткової ставки кредиту комерційного банку.

Заперечуючи проти зменшення суми заборгованості, ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що кошти, які були перераховані Фондом на особистий рахунок ОСОБА_3, не було зараховано на рахунок банку та не внесено нею особисто на погашення заборгованості по кредиту.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Доказів на підтвердження зарахування вказаних коштів на рахунок ПАТ «Приватбанк» з метою погашення кредиту позивачем не надано.

Отже, з урахуванням обставин справи та доказів, наданих сторонами, колегія суддів вважає, що судом необґрунтовано зменшено суму заборгованості з 173 490,17 грн на 128 602,83 грн, а тому рішення суду в цій часині підлягає зміні.

Перевіряючи інші доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк» колегією суддів з'ясовано наступне.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Разом з тим, суд у резолютивній частині рішення, пославшись на загальний розмір заборгованості, не зазначив усіх її складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також не встановив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

А тому, зважаючи на вищенаведене, положення ст. 582 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» рішення суду слід змінити.

При цьому колегія суддів враховує правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-61цс15 від 27 травня 2015 року, № 6-1561цс15 від 21 жовтня 2015 року, які в силу положень статті 3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відтак, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку про те, що в розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обовязково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку».

Оскільки у п. 10 договору іпотеки №CVH0GF00000160 сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 180 000 грн, суд вважає за можливе визначити зазначену ціну початковою ціною предмета іпотеки.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення, виходячи з наступного.

Відмовляючи в позові ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення відповідача та малолітніх дітей, суд першої інстанції виходив з передчасності позовних вимог в цій часині, оскільки повідомлення позивача з вимогою до відповідачки від 17.09.2014 року (т.1 а.с. 160), яке вручене особисто відповідачу 03.10.2014 року (т. 1 а.с. 161). При цьому, зазначене мало місце вже під час розгляду даної справи в суді першої інстанції.

Крім того, суд, посилаючись на положення ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства», вважав недоведеними обставини, що неповнолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не мали права користування предметом іпотеки на момент укладення договору і вселилися в зазначену квартиру, без відома банку, уже після укладення договору, враховуючи, що предмет іпотеки був придбаний ОСОБА_3 03.08.2005 року, а договір іпотеки укладений між сторонами лише 10.11.2005 року.

Колегія суддів вважає, що зазначені висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що у квартирі АДРЕСА_6 зареєстровані окрім відповідача також її діти ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ЖБК №171 від 23.07.2014 року (т. 1 а.с. 58).

Пунктом 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» передбачено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Пунктом 44 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року №5 роз'яснено, що при винесенні рішень суди повинні враховувати положення ст. 32 ЦК України, ст.177 СК України та ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства», при цьому виходити з того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки.

Пунктом 11.6 договору іпотеки передбачено, що відносно предмету іпотеки не укладено угод про передачу в оренду, лізинг, у позичку іншим особам, у спільну діяльність, або інших угод про передачу предмета іпотеки третім особам.

Разом з тим, зазначеним договором не передбачено обмеження щодо реєстрації будь-яких осіб, у тому числі малолітніх дітей, у предметі іпотеки без згоди іпотеко держателя, що спростовує доводи апелянта у зазначеній частині.

Установивши, що виселення дітей суперечить ЗУ «Про охорону дитинства», колегія суддів вважає, що вимоги позивача стосовно виселення відповідача та дітей, які зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі, без надання іншого житлового приміщення, не підлягають до задоволення, з урахуванням вищевикладених обставин та вимог Закону.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру заборгованості по кредиту та підлягає зміні, а рішення суду в частині відмови в позові про виселення без надання іншого житлового приміщення залишенню без змін.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зі ОСОБА_3на користь ПА КБ «ПриватБанк» слід стягнути 2 733 грн 45 коп. судових витрат зі сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 липня 2016 рокув частині задоволення позовних вимог щодо стягнення боргу змінити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVH0GF00000160 від 03 серпня 2005 року в розмірі 173 490, 17 грн, з яких: 136 020,04 грн - заборгованість за кредитом; 26 548,94 грн заборгованість за процентами за користування кредитом, 3 170,00 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом та 7 751,19 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, звернути стягнення на квартиру загальною площею 64,10 кв.м., житловою площею 37,80 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх дій, необхідних для продажу предмету іпотеки за початковою ціною 180 000 гривень.

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 733 гривень 45 копійок судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: