АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1853/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1682/16Головуючий у 1-й інстанції Шевська О.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Акопян В.І., Гальонкіна С.А.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2016 року за скаргою ОСОБА_2 на рішення державного виконавця.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаною скаргою, просив скасувати постанову по виконавчому провадженню № 46724445 від 28.07.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, винесену Головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що постанова Головного державного виконавця ВПВР Департаменту ДВС від 28.07.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору є незаконною і такою, що порушує права останнього, що є підставою для її скасування.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2016 року скарга задоволена: скасована постанова по виконавчому провадженню № 46724445 від 28.07.2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, винесена головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_3

В апеляційній скарзі Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить ухвалу районного суду скасувати і постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку фактичним обставинам та помилково витлумачив норми спеціального закону, яким врегульовані правовідносини щодо виконання примусового виконання судових рішень, зокрема у частині питання стягнення виконавчого збору.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав:

Відповідно до п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції вправі відхилити апеляційну скаргу та залишити ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з додержанням вимог закону.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 16 липня 2014 року позов ПАТ «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4 - задоволено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №482Т-99 від 25 березня 2008 року, укладеним між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 в розмірі 1 794 481 долар 49 центів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 14 343 290 грн. 55 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення (магазин), загальною площею 791,6 м.кв. за адресою м.Полтава, вул. Ст.Фронту 7, що належить на праві власності ОСОБА_2, що мешкає м.Полтава, вул. 1100-річчя Полтави 12, шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Визначено початкову ціну предмета іпотеки - нежитлові приміщення (магазин), загальною площею 791,6 м.кв за адресою - м.Полтава, вул. Ст.Фронту 7, для його подальшої реалізації шляхом продажу на прилюдних торгах, на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності, на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання судового збору.

Після набрання рішенням законної сили Октябрським районним судом м.Полтави виданий виконавчий лист № 554/14738/2013.

04.03.2015 року постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відкрито виконавче провадження (ВП 46724445) з виконання виконавчого листа № 554/14738/2013.

28.07.2015 року Головним державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС ОСОБА_5 була винесена постанова по виконавчому провадженню № 46724445 про стягнення з боржника виконавчого збору, відповідно до якої з ОСОБА_2 стягнуто виконавчий збір у розмірі 1434329,05 грн.

Підставою для винесення даної постанови було невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції правомірно з дотриманням вимог процесуального закону задовольнив скаргу. При цьому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що реалізація заставленого майна може бути проведена виключно органами державної виконавчої служби, а майновий поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем в межах вартості майна, переданого у заставу, що у даному випадку виключає можливість добровільно виконати боржником виконавчий лист у семиденний строк з моменту отримання постанови про відкриття виконавчого провадження. Тому ОСОБА_2, як майновий поручитель, несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Проте, визначаючи розмір виконавчого збору, державний виконавець безпідставно виходив із суми заборгованості саме боржника ОСОБА_4 по кредитному договору 482Т-99 від 25.03.2008 р. (14 343 290,55 грн., що є еквівалентом 1794 481,49 дол. США).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно ідо цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Разом з тим, приписами ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як зазначено вище, боржником по виконавчому провадженню оскаржується постанова про стягнення виконавчого збору.

Приписами ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

У силу положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувану за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк порядку, встановленому цим Законом.

Проте, реалізація майна, на яке звернуто стягнення, як на предмет іпотеки, здійснюється виключно держаним виконавцем на прилюдних торгах, а тому боржник не мав змоги виконати судове рішення, на підставі якого відкрито виконавче провадження, у добровільному порядку.

Як вбачається зі змісту постанови по ВП № 46724445 від 28.07.2015 р., останнє відкрито з примусового виконання виконавчого листа, яким, зокрема, передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Слід зазначити, що остаточна ціна майна залежить від кінцевих прилюдних торгів, а судовий збір був визначений державним виконавцем безпідставно на підставі початкової ціни предмета іпотеки.

Так, приписами ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

При цьому, у положеннях ст. 11 Закону України «Про іпотеку» міститься застереження, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням.

Крім того, у силу ч. 1 ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про незаконність постанови державного виконавця.

Апеляційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б спростовували ухвалене судом рішення.

Керуючись ст. 303, ст.307 ч.2 п.1, ст.312 ч.1 п.1, ст.315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відхилити.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: О.А.Лобов

ОСОБА_6

ОСОБА_7

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов