АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Поліщук Н.В., Болотова Є.В.

при секретарі: Литвиненко Р.С.

за участю осіб: представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_5

на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2013 року

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21 березня 2013 року задоволено подання державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_3 за межі України до виконання ним своїх зобов'язань за виконавчим листом № 2/2605/6027/12 від 07.11.2012 року виданим Оболонським районним судом м. Києва у справі № 2/2605/6027/12 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 813994, 20 грн.

Справа №2605/15150/12
№ апеляційного провадження:22-ц/796/6455/2016
Головуючий у суді першої інстанції:О.М.Луценко
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д.Поливач
Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_3 через свого представника подав апеляційну скаргу, просить ухвалу суду скасувати, як незаконну та необґрунтовану, постановлену з порушенням норм матеріального та процесуального права, та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні подання. В обґрунтування посилається на те, що при розгляді подання державного виконавця суд безпідставно не взяв до уваги те, що подання не містить жодних письмових та документальних доказів в обґрунтування викладених обставин та завідомо ґрунтується на неправдивих відомостях. Державним виконавцем в суперечить вимогам закону не проведено необхідних виконавчих дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу. Зазначив, що державним виконавцем не надано доказів на підтвердження ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду. Вказав, що постановивши таку ухвалу суд фактично порушив права ОСОБА_3 передбачені ст. 33 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 у суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу посилаючись на доводи викладені в ній та просила її задовольнити. Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав доводи викладені в ній безпідставними, а постановлену судом першої інстанції ухвалу законною та обґрунтованою.

Старший державний виконавець ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Рабцевич К.Ю. у судове засідання не з'явилась, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за її відсутності з урахуванням вимог ч.2 ст.305 ЦПК України, оскільки неявка вказаної особи в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, задовольняючи подання державного виконавця суд першої інстанції вбачав ухилення боржника від виконання рішення суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням суду.

Відповідно до норм ЦПК України та Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» (ст. 6 вказаного Закону) одним із заходів забезпечення виконання рішення може бути тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України з вилученням паспортного документа чи без такого, причому таке обмеження можливо на підставі судового рішення за поданням державного виконавця лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Як вбачається із матеріалів справи, на виконанні у ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2/2605/6027/12 виданий 07.11.2012 року на виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.10.2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу у розмірі 813994,20 грн.

13.11.2012 року постановою старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Рабцевич К.Ю. відкрито виконавче провадження №35151426 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.

Божником ОСОБА_3 в строк, наданий для добровільного виконання, рішення суду виконано не було. До теперішнього часу рішення суду не виконано, тобто понад три роки не виконується рішення суду ухвалено іменем України.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Так, Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV. За змістом п.18 ч.3 ст.11 вказаного Закону державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Отже, Законом встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а лише при ухиленні боржника від їх виконання. Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження права виїзду за межі України виникає винятково у випадку доведення фактів умисного ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов'язань. Поряд з цим, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч.6 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; не надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Відповідно до роз'яснень Верховного суду України від 01.02.2013 року викладених у судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення відїх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Як вбачається із матеріалів справи, державним виконавцем було проведено ряд заходів з примусового виконання рішення.

Було встановлено, що відповідач є власником декількох транспортних засобів, в намаганнях знайти ці транспортні засоби, державний виконавець 16.01.2013 року виніс Постанову про розшук даних транспортних засобів, але розшук не дав результатів. На вимогу державного виконавця боржник не повідомив місце знаходження транспортних засобів.

Державним виконавцем було встановлено, що боржник працює в двох Товариствах, але жодної копійки на виконання рішення суду ним сплачено не було.

Оскільки дії державного виконавця з примусового виконання рішення суду виявилися безрезультатними, державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження права виїзду боржника за межі України.

Так, 21 березня 2013 року Оболонським районним судом міста Києва було розглянуто подання старшого державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві Рабцевич К.Ю. щодо обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, та постановлено ухвалу про задоволення цього подання. Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що обмеження виїзду за межі України боржника є саме тією крайньою мірою, яка змусить боржника виконати свої зобов'язання перед ОСОБА_1 та виконати рішення суду.

Посилання ОСОБА_3 у апеляційній скарзі на те, що державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, свідчить лише про те, що боржнику було відомо і про рішення суду та про відкрите виконавче провадження, оскільки ОСОБА_3 особисто підписав Акт опису й арешту майна від 17.01.2013 року.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Встановлення наявності зобов'язання у боржника, в даному випадку грошового зобов'язання щодо сплати заборгованості за договором позики, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов'язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань.

Крім того, ОСОБА_3 є особою, якій на підставі закону може бути відмовлено у виїзді за кордон і відповідні органи прикордонної служби України, за умови наявності в них відповідної інформації, мають право відмовити такій особі у виїзді за кордон.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент розгляду даної справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 вчинялися будь-які дії щодо виконання рішення суду. Разом з тим відсутні і докази наявності об'єктивних причин, наприклад тривалого відрядження, важкої хвороби тощо, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду, хоч в будь-якій його частині.

Зазначене свідчить про свідоме ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду, так з 23.10.2012 року він живе повноцінним життям, проте жодної копійки боргу ОСОБА_1 не сплатив.

Колегія суддів вважає, що така крайня міра примусового заходу як обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконувати свої зобов'язання за рішенням суду. Іншого дієвого механізму змусити боржника виконати рішення суду діюче законодавство не містить, а тому саме з метою виконання рішення суду, колегія вважає обґрунтованим застосування до боржника такої міри примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за межі України.

Отже, твердження боржника про незаконність та необґрунтованість постановленої судом ухвали, порушення судом норм матеріального і процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Ухвалу судом першої інстанції було постановлено з додержанням вимог закону. Підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст.312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: