Справа № 148/1577/16-ц Провадження № 22-ц/772/3141/2016Головуючий в суді першої інстанції Карнаух А. П.
Категорія 27Доповідач Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

22 листопада 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.,

за участю секретаря судових засідань Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановила:

В липні 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося в районний суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 10.06.2008 року відповідач ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 2600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Через невиконання умов договору відповідачем виникла заборгованість, яка станом на 31.05.2016 року становить 14506,61 грн. та складається із заборгованості за кредитом в сумі 1757,32 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8266,23 грн., заборгованості за пенею та комісією 3316,08 грн., а також штрафи: фіксована частина -500 грн., процентна складова - 666,98 грн., яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року в задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Не погодившись із рішенням суду ПАТ КБ "Приватбанк" через свого представника ОСОБА_4, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення вимог банку.

В судовому засіданні представник ПАТ КБ "Приватбанк" ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 проти апеляційної скарги заперечує, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляції та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити і як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно з статтею 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

10.06.2008 року ОСОБА_3 подав до Маньківського відділення ПАТ КБ «Приватбанк» заяву про надання йому кредиту в вигляді встановлення кредитного ліміту на видану кредитну картку НОМЕР_1. Як випливає із заяви, йому оформлено кредитну картку «Універсальна» й встановлено кредитний ліміт в 500 грн. зі сплатою 1,9 відсотки на місяць (22.8 відсотків на рік) із розрахунку 360 днів у році (а.с. 6).

Дана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку становить між ОСОБА_3 та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 3.2-3.3 Умов і правил надання банківських послуг ОСОБА_3 як клієнт погодився, що банк вправі в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт і підписання договору є прямою і безумовною згодою держателя картки відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком (а.с. 8).

З розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.06.2008 року, укладеного між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_3 станом на 31.05.2016 року (а.с. 4-5) випливає, що ОСОБА_3 скористався коштами на кредитному рахунку двічі, а саме у вересні і листопаді 2008 року, знявши з нього 2595,60 грн. і 2575 грн. відповідно.

Натомість погашення кредиту і процентів за користування ним відбувалися 24.10.2008 року - 2595,60 грн., 26.12.2008 року - 3,96 грн., 04.01.2009 року - 0,01 грн., 29.01.2009 року - 178 грн., 30.03.2009 року - 1000 грн., а всього на суму 3777,57 грн.

Починаючи з 30.06.2011 року заборгованість по тілу кредиту в сумі 1757,32 грн. вважається про строченою і є незмінною в той час як банк продовжує нараховувати проценти за користування кредитом, які станом на 31.05.2016 року становлять 8266,23 грн., комісію - 3316,08 грн., штрафи - 1166,98 грн.

Спір між сторонами виник з приводу зарахування 28.11.2013 року на картковий рахунок ОСОБА_3 495,88 грн., які повністю спрямовані банком на погашення сум комісії та пені.

Апелянт посилається на те, що відповідний платіж, про який відповідач нібито забув, є дією, яка свідчить про визнання боржником боргу, а відтак перериває строк позовної давності.

В свою чергу відповідач стверджував про те, що він відповідного платежу не здійснював та й не міг цього зробити, бо в травні 2012 року закінчився строк кредитної картки, а за видачею нової він не звертався.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не підтверджено належними доказами внесення 28.11.2013 року саме відповідачем коштів в сумі 495,88 грн. на свій кредитний рахунок, а відтак вчинення ним дій, що свідчать про визнання боргу і переривання строку позовної давності.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує правову позицію, що висловлена Верховним Судом України у справі за №6-1457цс16, відповідно до якої за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з доданої до апеляційної скарги виписки (а.с. 55) 28.11.2013 року на вищевказану картку ОСОБА_3 дійсно було зараховано 495,88 грн.

Разом з тим, в деталях операції призначення платежу вказано як «погашення простроченої заборгованості спадкоємця, кредитна частина P2Pпереказу».

Крім того, апелянтом надано копію свідоцтва про права на спадщину за заповітом, відповідно до якого ОСОБА_3 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна громадянки ОСОБА_8 в тому числі грошових вкладів з відповідними нарахуваннями та компенсаціями на чотирьох карткових рахунках, та депозитного рахунку на загальну суму 544,60 грн. (а.с. 68).

Зазначені докази не підтверджують вчинення дій, що свідчать про визнання боргу особисто відповідачем ОСОБА_3 або уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силі закону, на підставі установчих документів або довіреність.

Не відповідають дійсності посилання апелянта про те, що ОСОБА_3 нібито визнав в судовому засіданні платіж на картку в сумі 495,88 грн., а тому зазначена обставина не підлягає доведенню як визнана сторонами. ОСОБА_3 послідовно стверджував про те, що після 2009 року будь-яких операцій (як зняття, так і погашення) за рахунком не здійснював. Більше того, в травні 2012 року закінчився строк дії кредитної картки, яка є платіжним інструментом і засобом доступу ОСОБА_3 до рахунку, а тому самостійне (без звернення до установи банку) здійснення ним будь-якого платежу шляхом використання терміналу за відсутності картки є неможливим.

Навпаки, наявність в установі банку рахунків спадкодавця ОСОБА_8, які успадкував ОСОБА_3, уможливлює списання банком із зазначених рахунків для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань боржника без окремої заяви і відома останнього відповідно до пункту 5.6 Умов і правил надання банківських послуг (а.с. 12).

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила - частина 1 статті 261 ЦК України.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізовувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до Умов та правил надання банківських послу, які є невід'ємною частиною кредитного договору, договір про надання банківських послуг складається із заяви, Пам'ятки клієнта, самих умов і правил, тарифів.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться - стаття 526 ЦК України.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до наданого банком розрахунку, починаючи з 30.06.2011 року зобов'язання позичальника ОСОБА_3 з повернення банку кредиту в сумі 1757,32 грн., а також процентів за користування ним є повністю простроченими, тобто сплив строк виконання як щодо зобов'язання загалом, так і щодо кожної його частини (щомісячних платежів).

Відтак банк мав звернутися до суду з відповідним позовом протягом трьох років з цього часу, а саме не пізніше 30.06.2014 року, проте подав заяву лише 27.07.2016 року, тобто після спливу строку позовної давності, що відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позову, оскільки відповідачем подано суду відповідну заяву про застосування строків позовної давності.

Таким чином, рішення є законним і обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. 304, 307, 308, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" відхилити, а рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 09 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: Згідно з оригіналом: Суддя апеляційного суду /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б. Стадник І.М.