У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., МостовоїГ.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/3 частку квартири та зобов'язання відновити попередній стан квартири і за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про збільшення частки у праві спільної часткової власності за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати відповідачів усунути наслідки самочинного будівництва шляхом відновлення попереднього стану квартири.

Вимоги обґрунтовувала тим, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року визнано 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4, проте відповідачі самочинно без її згоди здійснили перепланування і перебудову спірної квартири, чим порушили її права власника.

У листопаді 2014 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та просив збільшити його частку у спірній квартирі з 1/3 частки до 2/3, посилаючись на те, що він здійснив такі поліпшення квартири, що суттєво збільшили її вартість.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року в частині відмови у задоволенні її позовних вимог про зобов'язання відновити попередній стан квартири і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині судові рішення не оскаржені і судом касаційної інстанції не переглядаються.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що з 1 жовтня 1987 року до 4 грудня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

5 липня 2013 року ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу продав ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року визнано 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_3 та визнано частково недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири.

Задовольняючи позов у частині визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2014 року визнано 2/3 частки цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4, тому вона має право власності на 1/3 частку.

Обґрунтовуючи позов у частині зобов'язання відповідачів усунути наслідки самочинного будівництва шляхом відновлення попереднього стану квартири, ОСОБА_3 посилалась на те, що відповідачі без її згоди та без дозволу Харківської міської ради здійснили переобладнання і перепланування спірної квартири, в результаті яких квартира, яка складалася з трьох ізольованих житлових кімнат, має дві.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині зобов'язання відповідачів усунути наслідки самочинного будівництва шляхом відновлення попереднього стану квартири, виходив з того, що ОСОБА_3 не надала належних і допустимих доказів порушення її прав як власника спірної квартири у зв'язку з її переплануванням та з того, що на час перепланування вона власником квартири не була і питання про виселення не порушує.

Погоджуючись із таким висновком суду першої інстанції, апеляційний суд послався на лист заступника начальника інспекції ДАБК у Харківській області, відповідно до якого на підтвердження факту проведення реконструкції необхідна перевірка.

Проте з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення цієї позовної вимоги погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вирішуючи справу, суди посилались на недоведення ОСОБА_3 проведення реконструкції, переобладнання і перепланування спірної квартири, однак такі обставини визнані відповідачами, на що вказав апеляційний суд при ухваленні судового рішення. Таке свідчить про суперечливість висновків судів попередніх інстанцій.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Встановивши, що 2/3 частки квартири є спільною сумісною власністю подружжя, суди не визначилися з моментом набуття ОСОБА_3 права на частку у спільній сумісній власності з урахуванням природи набуття нею права власності на майно і часом здійснення перепланування та переобладнання квартири.

Викладене свідчить про те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не визначились з характером правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню. Не встановивши, що як кореспондуються права власника квартири на здійснення ремонту і змін з обов'язками, що пов'язані зі статусом квартири як спільної власності, ухвалили судові рішення з такими порушеннями норм процесуального права, які відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування у частині, що оскаржена, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 липня 2015 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_3 про зобов'язання відновити попередній стан квартири скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова