УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в особі законного представника - ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі Дніпропетровської області ради, ОСОБА_5, про виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 лютого 2005 року між банком та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 30 тис. доларів США з кінцевим строком повернення до 3 лютого 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_5 3 лютого 2005 року було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира АДРЕСА_1.

На підставі свідоцтва від 7 грудня 2012 року, відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», згідно акту про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу в зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулись, банк залишив за собою квартиру, що є предметом іпотеки, набувши прав власника квартири.

Посилаючись на положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням уточнених вимог, просило виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу

від 26 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що особи підлягають виселенню з квартири, яка є предметом іпотеки у разі ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а такого судового рішення не ухвалювалось.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Крім того, апеляційний суд вважав, що оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не зверталося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, то підстав для виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки, немає.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 3 лютого 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 30 тис. доларів США з кінцевим строком повернення до 3 лютого 2008 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 3 лютого 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом якої було нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, яка належить останньому на праві власності.

Оскільки позичальник не виконував умови договорів, 13 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав ОСОБА_5, ОСОБА_3 повідомлення, у якому вимагало добровільно звільнити спірну квартиру, на яку останні не відреагували, що стало підставою для звернення до суду з вимогою про їх виселення.

Вирішуючи спір, суд вважав, що підстав для виселення відповідачів з квартири, яка є предметом іпотеки немає, оскільки ПАТ КБ «ПриватБанк» не зверталось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд не врахував таке.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним пава користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з актом про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, у зв'язку з тим, що прилюдні торги не відбулися, затвердженого 5 вересня 2011 року начальником Центрально-Міського відділу Державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області Носач П.Г., 7 грудня 2011 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.В. видано свідоцтво, яким посвідчено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» на праві приватної власності належить майно, яке складається з однокімнатної квартири загальною площею 34,2 кв. м, житловою площею 17,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вказані обставини також встановлені рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 17 грудня 2013 року, що набрало законної сили та яким виселено ОСОБА_5, який зареєстрований та проживав у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України вказане залишив поза увагою, не звернув уваги на те, що право власності на спірну квартиру перейшло до ПАТ КБ «ПриватБанк», не дав оцінку тому, чи виконав ОСОБА_5 вказане рішення суду про виселення та чи разом з ОСОБА_3, ОСОБА_4, які також зареєстровані у спірній квартирі відповідно до довідки від 15 жовтня 2013 року, складеної КП «ЖЕО № 20», вони не перешкоджають власнику - ПАТ КБ «ПриватБанк» у володінні та користуванні належним йому нерухомим майном.

Крім того, при новому розгляді справи апеляційному суду слід врахувати таке.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, від 21 жовтня 2015 року № 6-1484цс15, від 22 червня 2016 року № 6-197цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, апеляційному суду слід з'ясувати, за рахунок яких коштів іпотекодавцем придбано квартиру, передану в іпотеку банку.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддівсудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко

С.П.Штелик